Дата документу 23.10.2020 Справа № 337/3220/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 337/3220/19 Головуючий у 1 інстанції Котляр А.М.
Провадження №22ц/807/2428/20                            Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 жовтня 2020 року        м. Запоріжжя
       Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:        Полякова О.З.,
суддів: Онищенка Е.А.,
        Крилової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. 
Позов мотивовано тим, що 21 листопада 2011 року ОСОБА_2 надала у борг своїй племінниці ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 54260 грн. Гроші були передані ОСОБА_6 та її чоловіку ОСОБА_3 для придбання подружжям автомобілю. На отримані кошти відповідачі купили автомобіль OPEL VECTRA, який 21.12.2011 року був зареєстрований за ОСОБА_3 . 
Оскільки договір був укладений ОСОБА_6 в інтересах сім`ї, то отримані гроші є спільним майном подружжя. У зв`язку із цим, обов`язок повернути позику має бути покладений на ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , з яким вона перебувала у шлюбі на момент отримання позики. 
Посилаючись на наведене, просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 54260 грн., щомісячні відсотки за користування позикою в сумі 59136,64 грн., втрати від інфляції в сумі 13527,02 грн., 3% річних в сумі 2711,51 грн., а всього стягнути 129635,17 грн.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 , на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 54260 грн., відсотки в розмірі 59136,64 грн., втрати від інфляції в розмірі 13527,02 грн., 3% річних в розмірі 2711,51 грн., а всього стягнуто 129635,17 грн. В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1296,35 грн.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених вимог. Разом з тим, залишаючи вимоги без задоволення в частині стягнення боргу з ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність факту укладення ОСОБА_7 договору позики в інтересах сім`ї. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2020 року, та ухвалити нове, яким заборгованість за договором позики у розмірі 54260 грн., щомісячні відсотки від суми боргу за договором позики, які визначаються на рівні облікової ставки НБУ за кожен місяць користування в розмірі 59136,64 грн. витрати від інфляції в розмірі 12527,02 грн., та 3№ річних в розмірі 2711,51 грн. ,а всього 129635,17 грн. а також судовий збір стягнути з неї та ОСОБА_3 солідарно.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї, а отже він створює обов`язки для другого з подружжя. Реєстрація автомобіля після в органах ДАІ через місяць після отримання коштів від ОСОБА_2 не порушує законодавство. 
Скаржниця зазначає, що обставини справи не відповідають висновкам, викладеним у рішенні суду. Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що він знайомий з ОСОБА_3 та йому стало відомо, що грошові кошти на покупку автомобіля надавала позивач. ОСОБА_9 таксував на вказаному автомобілі для того, щоб прогодувати сім`ю. Наведене не зазначено у рішенні суду. Також не зазначено, що свідок повідомляв суд, що ОСОБА_3 особисто йому повідомляв, про те, що іншого автомобілю в сім`ї не було. В рішенні також не зазначено, що ОСОБА_6 навіть не вміє керувати транспортним засобом. 
Судом помилково зазначено, що відсутність на розписці згоди ОСОБА_3 свідчить про небажання ним отримання позики, оскільки статтею 65 СК України, регламентовано право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи назву (право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя), структуру (наявність чотирьох частин) та зміст статті 65 СК України, друга і третя частини якої визначають, як саме реалізується встановлений частиною першою цієї статті принцип розпорядження спільним майном за взаємною згодою, а частина четверта є самостійною і визначає принцип виникнення обов`язку за договором, укладеним в інтересах сім`ї, суд вважає, що оскільки договір позики для позичальника, який отримує грошові кошти із зобов`язанням їх наступного повернення, не є договором про розпоряджання майном, тому при укладенні такого договору одним з подружжя у якості позичальника положення частин першої-третьої ст. 65 СК України не застосовуються. На момент розгляду судом справи, автомобіль, який було придбано на грошові кошти надані за розпискою, знаходиться в її з ОСОБА_3 спільній сумісній власності. Іншого джерела походження грошових коштів за які було придбано автомобіль не надано суду в передбаченому законом порядку. Автомобіль не визнано в судовому порядку особистою власністю ОСОБА_3 . Також, з позовом про визнання договору позики недійсним ОСОБА_3 не звертався. 
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить задовольнити скаргу ОСОБА_6 . Зміст відзиву містить пояснення, аналогічні доводам апеляційної скарги. 
ОСОБА_3 своїм правом на подання відзиву не скористався. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Так, встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, що з 25 січня 2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі до його розірвання у 2019 році (а.с. 11).
З розписки від 21 листопада 2011 року, вбачається, що ОСОБА_7 отримала у борг від ОСОБА_2 для придбання автомобілю 54260 грн. для потреб своєї сім`ї, зобов`язалась повернути позику до 21 листопада 2017 року (а.с. 6).
Під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 придбав автомобіль OPEL VECTRA 1995 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 . Автомобіль 21 грудня 2011 року зареєстрований за ОСОБА_3 . Станом на 22серпня 2019 року автомобіль зареєстрований за ОСОБА_3 . За ОСОБА_7 , транспортні засоби не зареєстровані (а.с. 12-13, 33).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За приписами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи те, що позичальником умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконувались, то суд першої та апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості з ОСОБА_6 .
В частині оцінки доводів про перегляд рішення суду щодо стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_3 колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині четвертій статті 65 СК України встановлюється, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, та у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 308/10837/15-ц.
Обґрунтовуючи те, що договір позики від 21 листопада 2011 року, укладений ОСОБА_7 в інтересах сім`ї, скаржниця посилається на те, що грошові кошти, одержані за цим договором використані для придбання автомобіля, який зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 .
Колегія суддів не приймає зазначений довід, оскільки обставина реєстрації права власності на автомобіль на ім`я ОСОБА_3 не дає підстави для висновку на укладення ОСОБА_7 договору позики від 21 листопада 2011 року в інтересах сім`ї, а також, що саме ці грошові кошти витрачені на придбання автомобіля на ім`я її колишнього чоловіка. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу є виключно документом, який слугує підтвердженням наявності у особи права власності, набутого на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочину (частина перша статті 328 ЦК України).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом першої інстанції не встановлено обставини надання ОСОБА_3 письмової згоди на укладення його дружиною ОСОБА_7 договору позики від 21 листопада 2011 року в інтересах сім`ї. В матеріалах справи докази на підтвердження цього також відсутні. 
Доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом першої інстанції належної оцінки показам свідка ОСОБА_8 не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).
Застереження у договорі, укладеному між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 про призначення позики на придбання автомобіля для сім`ї позичальниці, не свідчить про обізнаність чоловіка позичальниці щодо існування такого застереження та його волевиявлення на це.
Враховуючи те, що договір позики від 21 листопада 2011 року укладено ОСОБА_7 не в інтересах сім`ї, за відсутності письмової згоди її чоловіка, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення коштів з ОСОБА_3 .
Посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 не ставив у судовому порядку питання про визнання договору позики недійсним у зв`язку з відсутністю його письмової згоди на його укладення, а тому в силу презумпції правомірності правочину договір позики є дійсним та підлягає виконанню, не спростовує висновків суду, не звільняють позичальника від обов`язку повернення отриманих ним за договором грошових коштів.
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2020 року у цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 23 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: