19.10.20
22-ц/812/1780/20
Єдиний унікальний номер судової справи 490/5037/20
Номер провадження 22-ц/812/1780/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

19 жовтня 2020 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Самчишиної Н.В., Ямкової О.О., 

переглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 ухвалу, яка постановлена суддею Центрального районного суду міста Миколаєва 16 вересня 2020 року, під головуванням судді Черенкової Н.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про витребування майна із чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради про витребування майна із чужого незаконного володіння. 
Позов мотивований тим, що  ОСОБА_1 звертався в порядку адміністративного судочинства до адміністративного суду з позовом до Миколаївської міської ради, в якому просив: 
1) визнати протиправною бездіяльність Миколаївської міської ради за письмовим зверненням Самсонової О.М. від 07 липня 2020 року по поверненню спільної сумісної власності (торгівельний кіоск у складі зупинкового комплексу по АДРЕСА_1 , для обслуговування якого надавалась в оренду земельна ділянка за договором №9450 від 20 серпня 2013 року); 
2) зобов`язати Миколаївську міську раду у встановленому законом порядку розглянути письмове звернення ОСОБА_2 від 07 липня 2020 року та письмово повідомити про результати його розгляду; 
3) зобов`язати Миколаївську міську раду повернути спільну сумісну власність (торгівельний кіоск у складі зупинкового комплексу, розташованого по АДРЕСА_1 , для обслуговування якого надавалась в оренду земельна ділянка за договором №9450 від 20 серпні 2013 року) подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті провадження у справі за його позовом в частині позовних вимог про покладення обов`язку на Миколаївську міську раду повернути спільну сумісну власність (торгівельний кіоск у складі зупинкового комплексу по АДРЕСА_1 , для обслуговування якого надавалась в оренду земельна ділянка за договором №9450 від 20 серпня 2013 року) подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та роз`яснено позивачу, що зазначена позовна вимога може бути вирішена в порядку цивільного судочинства.
Посилаючись на вищевикладені обставини, ОСОБА_1 , звернувшись в порядку цивільного судочинства, просив зобов`язати Миколаївську міську раду повернути спільну сумісну власність (торгівельний кіоск у складі зупинкового комплексу по АДРЕСА_1 , для обслуговування якого надавалась в оренду земельна ділянка за договором №9450 від 20 серпня 2013 року) подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 серпня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав недотримання вимог ст.175 ЦПК України.
На виконання вимог вказаної ухвали 10 вересня 2020 року ОСОБА_1 надав до суду заяву про усунення недоліків та звільнення його від сплати судового збору за подачу позовної заяви.
Наступною ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвалу судді скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. 
Залишаючи дану позовну заяву без руху та надаючи позивачу строк для усунення недоліків, суд першої інстанції виходив з того, що вона не відповідає положенням чинного законодавства щодо її форми та змісту, передбачених чинним цивільно-процесуальним законодавством, а тому по ній не може бути відкрито провадження у справі. 
Так, ОСОБА_1 було надано п`ятиденний строк з дня отримання ухвали шляхом подання заяви у новій редакції, та вказано, що позивачу необхідно надати всі документи, які підтверджують право власності на торгівельний кіоск зупинкового комплексу по АДРЕСА_1 , та його місцезнаходження; вказати ринкову вартість спірного торгівельного кіоску та надати договір оренди земельної ділянки за договором №9450 від 20 серпня 2013 року; визначити правове положення співвласника торгівельного кіоску. При цьому, роз`яснено право на витребування доказів відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України. Окрім того, вказано, що позивачу необхідно сплатити судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. та надати до суду оригінал квитанції про сплату судового збору.
Повертаючи позовну заяву, суддя районного суду вважав, що і у подальшому провадження по ній не може бути відкрито, оскільки з наданих позивачем документів убачається, що фактично спір виник між ФОП  ОСОБА_2 та Миколаївської міською радою, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а позивач звертаючись в порядку цивільного судочинства з даним позовом, не надав повноважень на ведення справи від імені ФОП ОСОБА_2 .
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду з такими висновками не погоджується, вважає їх помилковими, необґрунтованими та незаконними, оскільки вони ґрунтуються на неправильному сприйнятті судом положень цивільного процесуального законодавства.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 ч.1 ст.353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Предметом оскарження є ухвала суду про повернення заяви позивачеві (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК України).
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Пред`явлення позову (заяви) – це процесуальна дія, яка має здійснюватися у порядку, передбаченому ЦПК України.
Стаття 175 ЦПК України передбачає перелік вимог, яким повинна відповідати позовна заява (заява), а саме: вона повинна містити ім`я (найменування) позивача і відповідача, а також ім`я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв`язку, якщо такі відомі; ціну позову щодо вимог майнового характеру, чіткий виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, з зазначенням доказів, що підтверджують кожну обставину, а також повинні додаватися документи, що підтверджують сплату судового збору. 
Відповідно до ст.177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що до неї додаються, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.
При цьому кількісний та якісний склад документів, відповідно до принципу диспозитивності, позивач визначає сам.
Виключенням з цього правила є лише пряме зазначення закону, щодо обов`язковості надання певних документів. 
Іншого законодавець не встановив, а тому вимоги суду про надання на стадії пред`явлення позову документів, прямо не передбачених законом та ще й певної якості документів, які, як на його думку, повинні були б бути у справі, не можна вважати законними.
Відсутність певних документів, наявність яких суд вважав би за необхідне, або неналежна їх якість, можуть бути підставою для відмови у позові або їх не сприйнятті як доказу при їх правовій оцінці.
Зі змісту ст.ст.175,177 ЦПК України вбачається, що позовна заява може бути визнана неподаною і повернута, у разі, якщо вона подана без додержання вимог, передбачених ст.175 ЦПК України та не оплачена судовим збором, а позивач на вимогу судді і у встановлений законом строк, не усунув недоліків позовної заяви, або не сплатив необхідних судових витрат. 
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст.175 і 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві. 
Про повернення позовної заяви суддя постановляє ухвалу. 
На думку колегії суддів повертаючи ОСОБА_1 позовну заяву, як неподану, суддя Центрального районного суду міста Миколаєва безпідставно та необґрунтовано посилався на ненадання позивачем документів, які підтверджують повноваження на ведення справи від імені іншої особи, а саме ФОП  ОСОБА_2 .
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 , вважаючи, що його права на спільну сумісну власність (торгівельний кіоск у складі зупинкового комплексу по  АДРЕСА_1 ) порушені саме відповідачем, просив повернути вказане майно у власність подружжя. 
Позовна заява ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про усунення недоліків від 10 вересня 2020 року, містила усі необхідні відомості про права та обов`язки сторін й вимоги про здійснення судом певних дій із зазначенням способу судового захисту його інтересів. 
Зокрема, позивач ОСОБА_1 сформулював та зазначив підстави виникнення спору, а також обставини, якими обґрунтовує свої вимоги. 
Тобто, позивач довів своє право на звернення до суду із таким цивільним позовом, а спосіб захисту свого цивільного права чи інтересу позивач визначає самостійно. Питання ж про те, чи порушені права цієї особи чи ні вирішується виключно в судовому засіданні. 
Інші, обставини, які необхідні суду, повинні встановлюватися і досліджуватися у судовому засіданні.
Подання доказів, їх оцінка та обґрунтування позовних вимог можливі на наступних стадіях цивільного процесу.
Районний суд, всупереч вищевикладеним нормам, не врахував, що питання щодо того, чи є особа, яка подала позовну заяву, належним позивачем у справі права якого порушені, вирішується під час розгляду справи по суті, а не на стадії прийняття позовної заяви.
Також положенням ч.1 ст.264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження. 
Тобто, вищевказані питання, у тому числі, і доведеності заявлених позовних вимог вирішується судом під час ухвалення судового рішення. За вказаних обставин, не є підставою для повернення позовної заяви як неподаною і та обставина, що з наданих документів суд вбачав спір, що виник між ФОП  ОСОБА_2 та Миколаївської міською радою, який, як на його думку, повинен вирішуватися в порядку господарського судочинства, оскільки ФОП ОСОБА_2 взагалі не є стороною у даній справі, та такий висновок суду є передчасним, і таким, що не відповідає процесуальному законодавству. 
Крім того, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд першої інстанції чітко не вказував на ті обставини, які слугували підставою для постановлення ухвали про повернення позовної заяви, як неподаної.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для повернення позову ОСОБА_1 у суду першої інстанції не було.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що у розумінні п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оскаржувана ухвала порушує право позивача ОСОБА_1 на справедливий розгляд його справи судом та обмежує доступ до суду.
У справі Bellet у.France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
За такого, ухвала судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 вересня 2020 року підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі та вирішення процесуальних питань (заява про звільнення від сплати судового збору).
Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 вересня 2020 року – скасувати, а позовну заяву ОСОБА_1 разом з доданими до неї документами направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                        Н.В. Самчишина

                                                               О.О. Ямкова

Повний текст судового рішення 
складено 19 жовтня 2020 року