СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2020 р.                                                               Справа № 922/351/20  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О. , суддя  Шевель О.В. 
за участі секретаря судового засідання Ярітенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вх. №2291Х) на рішення господарського суду Харківської області від 27.07.2020 (рішення ухвалено суддею Калантай М.В. 27.07.2020 об 11:02 год. у приміщенні господарського суду Харківської області, повний текст рішення складено 06.08.2020) у справі №922/351/20
за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ
до Вовчанського підприємства теплових мереж, Харківська область, м. Вовчанськ
про стягнення 133622,85 грн.

ВСТАНОВИЛА:
Рішенням господарського суду Харківської області від 27.07.2020 у справі №922/351/20 позов задоволено частково; стягнуто з Вовчанського підприємства теплових мереж на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 9302,38 грн. пені, 19285,47грн. 3% річних, 21313,61 грн. інфляційних втрат, а також 2102,00 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.
АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 27.07.2020 у справі №922/351/20 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 83721,39 грн. скасувати; прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» щодо стягнення неустойки у сумі 83721,39 грн., у стягненні якої було відмовлено, задовольнити. Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин ст. 233 ЦК України не з`ясувавши всіх обставин, а саме при зменшенні розміру пені суд мав врахувати майновий стан та інші інтереси сторін, які беруть участь у зобов`язанні, повинен був дати належну правову оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх позицій щодо наявності чи відсутності збитків, об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, а не лише відповідача, причини неналежного виконання або не виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 поновлено АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 27.07.2020 у справі №922/351/20; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Харківської області від 27.07.2020 у справі №922/351/20; встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв і клопотань по суті справи та з процесуальних питань, повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 08.10.2020 о 16:00 годині.
23.09.2020 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (вх. №9022).
У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів та вимог апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.
05.09.2017 року між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та Вовчанським підприємством теплових мереж (споживач) укладено договір №1046/1718-БО-32 постачання природного газу (договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (п.п. 1.1-1.2 договору).
Згідно п. 2.1 договору постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 р. по 31 березня 2018 р. (включно) природний газ обсягом до 1550,0 тис. куб. метрів.
Додатковою угодою № 2 від 06.04.2018 до договору постачання природного газу № 1046/1718-БО-32 від 05.09.2017 пункт 2.1 змінено та викладено у такій редакції: «Постачальник передає споживачу в період з 01 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року (включно) газ обсягом до 10,0 тис. куб. м.».
Згідно п. 3.1 договору право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання – передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ. 
Приймання – передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання – передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п.3.7 договору).
Відповідно до пункту 5.2 договору ціна за 1000 куб.м. газу за цим договором на дату його укладення становить 9488,61грн. (з урахуванням 20% ПДВ). 
Оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).
Відповідно до п. 10.3. договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.
Згідно п. 12.1. договору, він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 по 31 травня 2018 (включно), а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення (у редакції додаткової угоди № 2 до договору постачання природного газу №1046/1718-БО-32 від 05.09.2017).
На виконання умов договору позивач у 2017-2018 роках передав у власність споживача природний газ на загальну суму 8509146,66 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2017 на суму 470541,66 грн., від 30.11.2017 на суму 1122221,45 грн., від 31.12.2017 на суму 1198747,33 грн., від 31.01.2018 на суму 1890421,75 грн., від 28.02.2018 на суму 1878437,59 грн., підписаними та скріпленими печатками уповноважених представників сторін.
Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання за договором, поставивши Вовчанському підприємству теплових мереж природний газ у строки та об`ємах, встановлених договором. Проте, оплата за переданий газ здійснювалась відповідачем всупереч умовам договору несвоєчасно.
Згідно виписок з особового рахунку НАК «Нафтогаз України» відповідач за поставлений природний газ розрахувався в повному обсязі 17.12.2018.
Враховуючи порушення встановлених договором строків оплати, позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача 133622,85 грн., у тому числі: пені у сумі 93023,77 грн., трьох процентів річних у сумі 19285,47 грн.; інфляційних втрат 21313,61 грн.
Ухвалюючи оскаржуване рішення від 27.07.2020, яким частково задоволено позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що дії відповідача щодо несвоєчасного та повного проведення розрахунку за отриманий від позивача газ є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності відповідно до п. 8.2 договору та захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до приписів ст. 625 ЦК України. Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку що розрахунок, наданий позивачем, є арифметично вірним та заявлені до стягнення суми є обґрунтованими. 
Разом з цим, суд, розглянувши клопотання відповідача про зменшення суми пені на 90 %, взяв до уваги ступінь виконання а також те, що дії відповідача щодо несвоєчасного виконання взятих на себе зобов`язань за договором не мали негативних наслідків для позивача у вигляді збитків внаслідок порушення грошових зобов`язань, враховуючи майновий стан підприємства відповідача, виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд скористався наданим йому ч. 3 ст. 551 ЦК України та ч. 1 ст. 233 ГК України правом та зменшив розмір нарахованої позивачем пені на 90%, тобто до 9302,38 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, апеляційний господарський суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що позивач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення господарського суду Харківської області в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 83721,39 грн., колегія суддів переглядає справу у вказаних межах.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 627, 629 ЦК України).
Пунктом 8.2 договору передбачено, що у разі прострочення відповідачем оплати згідно п. 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити позивачу крім суми заборгованості, пеню в розмірі 16,4% річних ( у редакції додаткової угоди №1 від 12.01.2018 змінено на 15,3 % річних з 01.01.2018), але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.
Згідно з частиною першою статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (стаття 218 ГК України).
Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.
За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що передбачено частиною першою статті 550 ЦК України.
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ст. 551 ЦК України).
Частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.
Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України, ст. 233 ГК України з урахуванням наведених норм процесуального права щодо загальних засад господарського судочинства дають право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Необхідно зазначити, що зменшення розміру заявленого до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.
Колегія суддів враховує, що приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер. Слід також враховувати, що сторони укладаючи договір погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, порядок розрахунків, відтак відповідач прийнявши на себе зобов`язання за спірним договором погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань.
Під час перегляду в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині зменшення пені, колегія суддів приймає до уваги, зокрема таке.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач є підприємством комунальної форми власності, діяльність якого спрямована на задоволення потреб споживачів в теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання. Зокрема, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Вовчанське підприємство теплових мереж має такі види діяльності, як постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (основний) та монтаж водопровідних мереж, системи опалення та кондиціювання. 
Згідно укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу від 05.09.2017 відповідач використовує природний газ виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.
Вовчанське підприємство теплових мереж не уповноважене самостійно встановлювати тарифи на свої послуги, оскільки такі повноваження відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" віднесені до компетенції районних та обласних рад.
Враховуючи несвоєчасне затвердження тарифів на теплову енергію відповідач вимушений постачати її нижче собівартості, внаслідок чого виникає заборгованість з різниці в тарифах на теплову енергію, яку має компенсувати держава. Проте вказані зобов`язання з боку держави не виконуються. На підтвердження вказаних обставин відповідачем надані відповідні розрахунки обсягу заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що надана населенню (7505389 грн.) та споживачам бюджетних установ (558422 грн.), за період 2015-2019 років.
Окрім того, оскільки розрахунок різниці у тарифах (субвенції) здійснюється без урахування ПДВ на вартість складових собівартості через особливості податкового законодавства, відповідач має додаткове податкове навантаження. Заборгованість відповідача також значною мірою пов`язана із несвоєчасністю розрахунків споживачів за отриману теплову енергію.
Наявність значних збитків відповідача підтверджується наданими до матеріалів справи звітами про фінансові результати, звітами з праці, про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємства від надання послуг теплопостачання та іншими фінансовими документами за 2015-2019 роки. 
Необхідно звернути увагу, що кошти, які відповідач отримує від споживачів у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу» підлягають перерозподілу без його згоди та перераховуються позивачу по існуючим договорам, а залишок грошей, що залишається у нього, використовується на виплату заробітної плати та на підтримання технологічного процесу з виробництва комунальних послуг.
Держава фактично визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ. По суті, відповідача відсторонено від розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд, оскільки передбачено автоматичний перерахунок грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами (аналогічні правові позиції щодо вказаних обставин викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3013/18, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18 ).
Для здійснення відповідних розрахунків з позивачем Вовчанське підприємство теплових мереж відкрило у ПАТ «Державний ощадний банк України» поточні рахунки із спеціальним режимом використання, на підтвердження чого відповідачем надано копії довідки банку від 18.02.2020 та договору банківського рахунку №2945/3 від 01.10.2014.
Колегія суддів також враховує ступінь виконання зобов`язання відповідачем, а саме повну сплату основного боргу в добровільному порядку до звернення позивача до суду.
Так, відповідачем заборгованість за договором №1046/1718-БО-32 від 05.09.2017 погашена в повному обсязі 17.12.2018 (тобто більше ніж за рік до звернення позивача з даним позовом), а період прострочення за зобов`язаннями за вказаним договором не є значним, що підтверджується наявними в матеріалах доказами (розрахунком, наданим позивачем разом із позовом, актами приймання-передачі та виписками з особового рахунку позивача). Так, період прострочення за зобов`язаннями: жовтня 2017 року з 28.11.2017-30.11.2017 (3 дні); листопада 2017 року – з 26.12.2017-02.01.2018 (8 днів); грудня 2017 року – 26.01.2018-13.02.2018 (13 днів); січня 2018 року – 27.02.2018-15.03.2018 (20 днів); лютий 2018 року – 27.03.2018-22.04.2018 (30 днів); березень 2018 року – 26.04.2018-29.11.2018 (6 місяців); квітень 2018 року – 26.05.2018-16.12.2018 (6 місяців). 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем зобов`язання, за виключенням останніх 2 місяців, були виконані з незначним порушення строків, встановлених вказаним договором, що не може свідчити про зловживання або нехтування своїми обов`язками за договором. Окрім того, як встановлено судом, причини несвоєчасного виконання грошових зобов`язань були пов`язані не з бездіяльністю відповідача, а обґрунтовані незалежними від нього обставинами.
З метою дотримання справедливого балансу інтересів сторін апеляційним господарським судом також було досліджено доводи позивача та з`ясовано, що заявлені до стягнення суми неустойки не обґрунтовувались ним понесеними збитками. Матеріали справи не містять доказів негативних наслідків для позивача через прострочення відповідачем виконання зобов`язання (тобто відсутні докази, що свідчили б про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача).
Стягнення з відповідача неустойки спрямоване на дотримання договірної дисципліни і має компенсаційний характер, проте не є і не може бути джерелом збагачення кредитора, а сплата надмірно великих штрафних санкцій зачіпатиме не лише майнові інтереси відповідача, а й, зокрема, можливість вчасного та якісного надання ним споживачам відповідних послуг. 
Звертаючись із позовною заявою, АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у даній справі використало і інші передбачені законодавством і договором засоби компенсації можливих матеріальних втрат зокрема, щодо стягнення інфляційних та трьох процентів річних, які були задоволені судом у повному обсязі. Нарахування та стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, а стягнення з відповідача пені у повному обсязі, колегія суддів, наряду з судом першої інстанції, не вважає співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення нарахованої позивачем суми пені на 90 %.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення - без змін.
Керуючись статтями 269, 275, 281-284 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Харківської області від 27.07.2020 у справі №922/351/20 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено   12.10.2020 

Головуючий суддя                                                                    О.О. Крестьянінов

Суддя                                                                                           В.О. Фоміна  

Суддя                                                                                           О.В. Шевель