ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
 
іменем України

18 листопада 2020 року
м. Харків

справа № 646/382/20
провадження № 22-ц/818/4440/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

ім`я (найменування) сторін:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Харківський коксовий завод»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  Чумака Романа Васильовича - представника ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 липня 2020 року в складі судді Янцовської Т.М.,

у с т а н о в и в:

В січні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника Чумака Романа Васильовича звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» (далі - ПрАТ «ХКЗ») та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 33 358, 07 грн та 10 000,00 грн - витрат на правничу допомогу.

Позов мотивовано тим, що з 13 листопада 2018 року ОСОБА_1 перебував з ПрАТ «ХКЗ» у трудових стосунках. 01 жовтня 2019 року позивач був звільнений за власним бажанням та отримав розрахунковий листок за серпень 2019 року, де була вказана заборгованість з боку відповідача в розмірі 21 589, 44 грн. Зазначає, що розрахунок заробітної плати за період з 01 вересня 2019 року по 30 вересня 2019 року у розрахунковому листі відсутній. Позивач самостійно здійснив розрахунок заборгованості за вересень 2019 року за аналогічну кількість відпрацьованих годин, що становить 7 103, 71 грн (всього відпрацьовано 180 год., з яких 13 год - надурочні, 64 год. - нічні, 30 год. - вечірні, відповідно до табеля обліку робочого часу). Також позивачу не виплачена компенсація за невикористану відпуску за 2018 - 2019 роки (21 календарний день) у розмірі 4 664, 94 грн.

Отже, загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 33 358, 07 грн, яка складається з залишку заборгованості в розмірі - 21 589, 44 грн; заробітної плати за вересень в розмірі - 7103, 71 грн; компенсації за невикористану відпуску в розмірі - 4 664, 94 грн.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ХКЗ» на користь  ОСОБА_1  заборгованість по заробітній платі в розмірі 14 318, 76 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «ХКЗ» на користь держави судовий збір в розмірі 901, 76 грн.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підтвердженням суми наявності заборгованості по заробітній платі може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати. На підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі з боку відповідача позивачем надано розрахунковий лист за серпень 2019 року, згідно з яким заборгованість складає за червень - 7 861, 50 грн; за липень - 6 457, 26 грн. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за червень та липень 2019 року в розмірі 14 318, 76 грн підлягають задоволенню, оскільки підтверджені належними доказами. Будь-яких доказів щодо обліку робочого часу з вересня по жовтень 2019 року позивачем не надано, як не надано і іншого будь-якого належно оформленого документу щодо наявності заборгованості по заробітній платі за виконану ним роботу, кількість відпрацьованих днів, годин у зазначений період. Тому, правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за період з вересня по жовтень 2019 року в розмірі 14 318, 76 грн відсутні.

Акт приймання - передачі послуг від 21 січня 2020 року до договору б/н від 13 грудня 2019 року про надання правової допомоги не містить вартості наданої позивачу адвокатським бюро юридичної допомоги, що унеможливлює стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

31 липня 2020 року Чумак Р.В. - представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбаченні статтею 376 ЦПК України, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині залишення позовних вимог без задоволення та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі; стягнути з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, що мають значення для справи, та наданим доказам на підтвердження позовних вимог, не звернув уваги на те, що в розрахунковому листку зазначено розмір нарахованих та утриманих коштів за виконання позивачем трудових обов`язків в серпні 2019 року. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги банківську виписку, згідно з якою останнє цільове зарахування з призначенням платежу «заробітна плата за травень 2019 року» відбулося 05 вересня 2019 року.

Зазначає, що здійснений позивачем самостійно розрахунок заборгованості по заробітній платі відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, отже розрахунок по заробітній платі за вересень 2019 року є обґрунтованим та відповідачем не спростований.

Вважає, що табель обліку робочого час, якому судом першої інстанції не надано належної оцінки, додатково підтверджує факт роботи позивача та вказує на кількість відпрацьованих днів. При цьому, факт заборгованості по заробітній платі підтверджується також довідкою з Пенсійного фонду України форми ОК - 5. 

Оскільки відпустка не була використана ОСОБА_1 , що не заперечував відповідач, то підстав для відмови в цій частині позову у суду першої інстанції не було.

Зазначає, що акт прийому - передачі послуг є документом, який підтверджує факт конкретно наданих послуг, відсутність вартості наданих послуг в цьому акті не свідчить про їх безпідставність. Відмовляючи у позові в цій частині, суд першої інстанції не врахував правової позиції, що міститься в постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 826/9047/16 та від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19.

ПрАТ «ХКЗ» з заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції не звертався, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу  Чумака Р.В. - представника ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 липня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаними вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що з 13 листопада 2018 року по 01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 перебував у трудових стосунках з ПрАТ «ХКЗ».

01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 був звільнений з ПрАТ «ХКЗ» за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Посилаючись на те, що при звільненні не був проведений остаточний розрахунок, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Статтею 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови проведення підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних  із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 227/5138/18 (провадження № 61-14162св19), прийнятій у справі з подібними правовідносинами.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі позивачем надано розрахунковий лист ПрАТ «ХКЗ» за серпень 2019 року, згідно з яким заборгованість складає за червень - 7 861, 50 грн; за липень - 6 457, 26 грн. Також, в указаному листі зазначено, що за серпень 2019 року ОСОБА_1 нараховано 15 370,69 грн заробітної плати, з яких утримано 8 100,01 грн (податки та аліменти). Таким чином, за серпень 2019 року ОСОБА_1 нараховано 7 270, 68 грн (15 370,69 грн - 8 100,01 грн). Всього до сплати позивачу нараховано 21 589,44 грн (заробітна плата за червень - 7 861,50 грн + заробітна плата за липень - 6 457,26 грн + заробітна плата за серпень 7 270,68 грн).

Відповідно до поточної виписки за контрактом від 13 грудня 2019 року ОСОБА_1 є клієнтом Філії Акціонерного Товариства «Державний Експортно - імпортний банк України» в м. Харкові з обслуговування банківської зарплатної картки. Останній переказ грошової суми з цільовим зарахуванням «заробітна плата» надійшов на рахунок ОСОБА_1 в травні 2019 року (а. с. 21, 31 - 34).

Отже, позивач має право на стягнення з ПрАТ «ХКЗ» на користь позивача заборгованості по заробітній платі за серпень 2020 року в розмірі 7 270,68 грн.

Доказів заборгованості по заробітній платі за вересень 2019 року та за невикористану відпустку за 2019 рік матеріали справи не містять.

Розрахунок заборгованості за цей період, зроблений самостійно позивачем, не є безспірним доказом на підтвердження існування заборгованості, оскільки спростовується матеріалами справи.

Отже, позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за вересень 2019 року та за невикористану відпустку за 2019 рік задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 грн суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Адвокат Чумаков Р.В. є представником ОСОБА_1 на підставі договору б/н про надання правничої допомоги від 13 грудня 2019 року. 

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 вказаного договору сторони домовилися про наступний порядок оплати вартості наданих юридичних послуг, а саме 10 000,00 грн клієнт сплачує адвокатському об`єднанню протягом двох днів від дати набуття законної сили ухваленого Червонозаводським районним судом м. Харкова рішення по суті. За результатами надання юридичної допомоги складається акт приймання - передачі послуг, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатським бюро юридичної допомоги і її вартість.

21 січня 2020 року сторони підписали акт приймання - передачі послуг, відповідно до якого адвокат надав клієнту правничу допомогу з опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, та аналіз фактичних обставин; написання позовної заяви, підготовки додатків до позовної заяви для подачі до суду.

Вказані послуги викладені також в детальному описі робіт від 21 січня 2020 року до договору про надання правничої допомоги від 13 грудня 2019 року б/н.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

В матеріалах справи відсутні та позивачем чи його представником не надано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, документів, які б свідчили про оплату позивачем гонорару його адвокату (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або інших банківських документів).

Таким чином, не підлягають компенсації витрати на правничу допомогу, які не підтверджені документально, оскільки підстав вважати, що особа (клієнт) фактично їх понесла немає.

Пунктами 1, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України встановлено, що неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні заборгованості по заробітній платі за серпень 2019 року з ухваленням в цій частині нової постанови про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

ОСОБА_1  звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 України від 08 липня 2011 року № 3674 - VI «Про судовий збір».

З огляду на викладене, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір із розрахунку: 33 358,07 грн - заявлені позивачем вимоги : 21 589,44 грн - задоволені позовні вимоги = 1,55 частина задоволених вимог; 840,80 грн (ставка судового збору в суді першої інстанції : 1,55 = 542,45 грн.

Керуючись ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 274, ст. 367, п. 2 ч.1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Чумака Романа Васильовича - представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 липня 2020 року - скасувати в частині залишення без задоволення позову про стягнення заборгованості по заробітній платі за серпень 2019 року і визначення розміру судового збору та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі за серпень 2019 року задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за серпень 2019 року в розмірі 7 270, 68 грн (сім тисяч двісті сімдесят грн 68 коп.).

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» на користь держави судовий збір в розмірі 542,45 грн (п`ятсот сорок дві грн 45 коп.).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2020 року.

Головуючий                                                                                    А.В. Котелевець

Судді                                                                                                 О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова