Номер провадження: 22-ц/813/6128/20 
Номер справи місцевого суду: 522/17802/19
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2020 року                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Князюка О. В.,
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О. М., 
за участю секретаря – Бикової К.А.
учасники справи:
представник відповідача - ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним,- 

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

До Приморського районного суду м. Одеси 21.10.2019 звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.
В обґрунтування позову зазначала, що 01.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за яким позивач передала квартиру на користь відповідача ОСОБА_3 , однак вказаний договір, на думку позивача, є фіктивним, оскільки сторони не мали наміру на продаж та купівлю квартири, а передання майна на користь відповідача ОСОБА_3 сторони здійснили з метою надання майна в якості застави з метою забезпечення позивачем ОСОБА_2 виконання зобов`язань за договором позики від 01.02.2013 року. Разом з тим ОСОБА_3 , ставши повноправним власником квартири на підставі укладеного договору купівлі-продажу, здійснив відчуження квартири на користь ОСОБА_4 .
Враховуючи вищевказане, позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 01.02.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В., за реєстровим номером 141, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений 05.11.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Верезуб К.О. за реєстровим номером 442.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 (РНОКПП – НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП – НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП – НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) про визнання купівлі-продажу нерухомого майна недійсним - відмовлено.
Заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2019 року, щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 та належить на праві власності ОСОБА_4 - скасовано.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що ОСОБА_3 , володіючи належним йому правом на розпорядження об`єктом права власності здійснив його відчуження на користь ОСОБА_4 , суд першої інстанції прийшов до висновку про сприйняття відповідачем спірного договору як реального, такого, який зумовив правові наслідки у вигляді набуття ним права власності на майно. 

Коротний зміст вимог апеляційної скарги

«12» березня 2020 року до Одеського апеляційного суду звернувся представник ОСОБА_2 - адвокат Гусельщикова М. А. з апеляційною скаргою на вказане рішення суду,в якій представник ОСОБА_2 - адвокат Гусельщикова М. А. просила суд апеляційної інстанції рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2020 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та заперечення інших учасників справи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат Гусельщикова М.А. посилається на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що на протязі тривалого часу вона повертала кошти відповідачу – ОСОБА_3 , щомісячно, про що свідчать відповідні підписи про отримання грошових коштів на Договорі позики. Однак у липні 2015 року, ОСОБА_3 почав вимагати повернення першочергової суми у розмірі 60 000,00 доларів США не зважаючи на ті кошти, що він вже отримав, при цьому погрожуючи залишити позивача без житла, наголошуючи що власником квартири є він. Після чого, згідно договору купівлі-продажу, укладеного від імені ОСОБА_3 – ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого 5 листопада 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Верезуб К.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 442, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_5 .
ОСОБА_2 звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що дійсними правовідносинами, що виникли між Сторонами, було передати квартиру, що вказана в Договорі купівлі-продажу від 01.02.2013 року, укладеного між Сторонами саме в забезпечення по кредиту та саме оспорюваний Договір купівлі-продажу і був посвідчений приватним нотаріусом саме 01.02.2013 року, тобто в день отримання позики.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що з моменту укладання фіктивного Договору купівлі-продажу тобто ще з 01.02.2013 року ОСОБА_3 не вчиняв дій на усунення перешкод у користуванні майном. Не виселив ОСОБА_2 з вказаної квартири та не зняв у примусовому порядку її з реєстрації місця проживання у спірній квартирі.
ОСОБА_2 вказує, що суд першої інстанції зазначив, що згідно довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи, ОСОБА_2 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з 04.04.2019 року. При цьому, судом не прийнято до уваги доводи позивача, що вказане зняття з реєстрації ОСОБА_2 відбулося не у добровільному порядку не на вимогу ОСОБА_3 , а на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2018 року у цивільній справі № 522/12069/18 за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю.
Апелянт, наголошує також на тому, що на сьогоднішній день, Постановою Одеського апеляційного суду м. Одеси від 14.02.2020 року по справі № 522/12069/18 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2018 року – скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю відмовлено. 
Вищевказаним рішенням суду, встановлено, фактичні обставини справи, а саме те, що згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 19 вересня 2018 року № 1244, виданою Виробничою дільницею №9 КП ЖКС «Порто-Франківський», реєстрація відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі відсутня. З 04 жовтня 2006 року ОСОБА_2 зареєстрована та до теперішнього часу проживає у спірній квартирі.
З урахуванням викладеного у апеляційній скарзі, апелянт вважає, що чітко вбачається факт проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі та користування нею з 2006 року та по 2020 рік, що спростовує виконання ОСОБА_2 договору купівлі-продажу нерухомого майна в частині передачі ОСОБА_3 
ОСОБА_2 зазначає, що вона не передавала нерухоме майно ОСОБА_3 , не вимагала від нього оплати за Договором купівлі-продажу, а він в свою чергу не чинив будь яких дій спрямованих на отримання (добровільне або у примусовому порядку) такого майна від ОСОБА_2 та не сплатив грошові кошти за нерухоме майно, тому вважає що з визначеного чітко вбачається фіктивність наміру у сторін договору на створення юридичних наслідків.
Окрім викладеного апелянт вказує безпідставним посилання суду першої інстанції на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017 року по справі № 522/13850/15-ц, оскільки предметом тієї справи були вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору купівлі-продажу, а недійсність правочину заявлено з підстав ч.ч. 1,3, 5 статті 203, ч. 1 статті 215 , ч. 1 статті 230 ЦК України, повернення ОСОБА_3 квартири ОСОБА_2 заявлено з підстав ч. 1 статті 216 ЦК України, стягнення з ОСОБА_3 як особи, яка застосувала обман, завданих у зв`язку з вчиненням правочину збитків у подвійному розмірі заявлено на підставі частини 2 статті 230 ЦК України.
В свою чергу, судом першої інстанції не було перевірено дотримання Сторонами в момент укладення Договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. за реєстровим № 144 вимог закону, та наявність у Сторін дій спрямованих на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
У судове засідання з`явився представник ОСОБА_3 - адвокат Горбачов Н.В., зазначив, що апеляційна скарга є необгрунтованою, та задоволенню не підлягає, просив суд апеляційної інстанції рішення Приморського районного суду від 28 січня 2020 року залишити без змін. 
Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 08.10.2020 року на електронну адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи. В обгрунтування зазначеної заяви позивач вказала. що у зв`язку з наявними ознаками респіраторного захворювання та відповідно карантинних обмежень запроваджених Кабінетом Міністрів України із значним поширенняям гострої респіраторної хвороби COVID-19 вважає необхідним утриматись від відвідування суду, та просить колегію суддів відкласти розгляд справи на іншу дату. Будь яких доказів зазначеного у заяві про відкладення розгляду справи апелянт суду не надала.
Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити факт тошо, що відповідно до відмітки на вказаній заяві відсутній електронний цифровий підпис ОСОБА_2 .
Частинами першою - третьою статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами – суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.
14.02.2019 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 9901/43/19, зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного документу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним.
Матеріалами справи, зокрема відомостями заяви про відкладення розгляду справи, не підтверджується наявність електронного цифрового підпису у вказаній заяві про відкладення розгляду справи. Крім того відміткою на вказаній заяві про відкладення розгляду справи підтверджується відсутність електронного цифрового підпису зазначеного електронного документу.
Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи відмовити, розглянути справу за відсутності її учасників.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

19 березня 2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О.В. апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2020 року - залишено без руху.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року під головуванням судді Князюка О.В. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2020 року.
Ухвалою від 09.04.2020 року колегією суддів Одеського апеляційного суду судової палати у цивільних справах: Князюка О.В., Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М. справу призначено до розгляду на 10 вересня 2020 року на 10 год 00 хв.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

Судом встановлено, що 01.02.2013 року між позивачем ОСОБА_2 (позичальник) та відповідачем ОСОБА_3 (кредитор) укладено у простій письмовій формі договір позики, за яким ОСОБА_2 отримала позику 60 000 доларів США на строк 6 місяців з правом пролонгації під 18% річних, що складає 900 доларів щомісячно. За умовами договору позичальник надає у забезпечення позики об`єкти нерухомого майна, вказані в договорах купівлі-продажу від 01.02.2013 року, а кредитор по закінченню дії договору повертає майно шляхом переоформлення договору купівлі-продажу.
01.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. за реєстровим номером 141.
Відповідно до п. 2 договору продаж вчинено за 465 000 (чотириста шістдесят п`ять тисяч) гривень, які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору. Підписання договору свідчить про те, що розрахунки за вищезазначену квартиру здійсненні повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця. Продавець передав вищезазначену квартиру покупцю, а покупець прийняв її у продавця, до підписання цього договору.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів кожного.
Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
За загальним правилом, презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).
Водночас, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Водночас, при вирішенні справи визначальними для суду є фактичні обставини, наведені у позовній заяві та суд не вправі самостійно змінювати підстави позову, оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства це є виключним правом позивача.
Суд наголошує на цінності та важливості дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися юридична визначеність та повага до суду.
Разом з тим, суд зазначає, що під підставами позову, які згідно зі ст. 31 ЦПК України може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини. Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається.
При цьому, суд враховує, що в цивільному судочинстві в силу положень ст.11 ЦПК України, діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин) та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві.
З урахуванням викладеного, суд оцінуючи у сукупності заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 та обставини на які посилається позивач в підтвердження своєї позиції, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи 01.02.2013 року між позивачем ОСОБА_2 (позичальник) та відповідачем ОСОБА_3 (кредитор) укладено у простій письмовій формі договір позики, за яким ОСОБА_2 отримала позику 60 000 доларів США на строк 6 місяців з правом пролонгації під 18% річних, що складає 900 доларів щомісячно. За умовами договору позичальник надає у забезпечення позики об`єкти нерухомого майна, вказані в договорах купівлі-продажу від 01.02.2013 року, а кредитор по закінченню дії договору повертає майно шляхом переоформлення договору купівлі-продажу.
01.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. за реєстровим номером 141.
Позовні вимоги ОСОБА_2 направлені на визнання недійсним договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. за реєстровим № 141 у зв`язку з тим, що волевиялення сторін полягало в передачі нерухомого майна в забезпечення зобов`язань за договором позики, що свідчить про те, що зазначений договір купівлі-продажу є фіктивним.
Щодо фіктивності спірного договору суд зазначає наступне.
Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
Підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач вказує на його фіктивність.
Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.
Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Положенням ч. 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п`ятою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
З аналізу викладених норм права, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша – намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та доводи позивача щодо наявності умислу всіх сторін договору щодо укладення фіктивного правочину, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності даних обставин.
Так, договір позики грошових коштів укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у простій письмовій формі, виконання позикових зобов`язань не забезпечено нотаріально посвідченим договором застави (іпотеки), зокрема, не забезпечено переданням в іпотеку квартири АДРЕСА_4 . Правовідносини позики грошових коштів є відмінними від правовідносин купівлі-продажу нерухомого майна, відтак, підстави розглядати ці правовідносини у взаємозв`язку відсутні. Суд констатує, що правовідносини позики грошових коштів між сторонами дійсно мали місце, однак позивачем не надано жодних доказів щодо передання квартири на користь відповідача саме в якості забезпечення виконання позивачем взятих на себе обов`язків з повернення суми позики.
Позивач також вказує, що з моменту укладення оспорюваного договору та станом на день звернення до суду із позовною заявою вона зареєстрована у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , продовжує проживати та користуватися квартирою, несе тягар утримання нерухомого майна, сплачує за комунальні послуги. Також зазначає, що будь-яких вимог від ОСОБА_3 щодо виконання умов договору купівлі-продажу в частині передання майна з 2013 року не надходило, що свідчить про відсутність дійсного наміру переходу права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .
Разом з тим, Відповідач в свою чергу як власник квартири здійснив її реконструкцію та згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 2154557 від 08.04.2013 року, виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_6 загальною площею 131,4 кв.м житловою площею 106,1 кв.м.
Окрім цього, судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2017 року у справі №255/13850/15-ц, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 24.06.2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колмакова Н.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди відмовлено. Так, підставою недійсності оскаржуваного договору купівлі-продажу позивач зазначала його укладення під впливом обману. При цьому судами встановлено відповідність укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна положенням статей 6, 627, 655, 657 ЦК України, дотримання при укладенні правочину сторонами передбачених статтею 203 ЦК України загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Наявні в матеріалах цивільної справи документи, що стали підставою для нотаріального посвідчення договору, вказують на те, що зміст правочину не суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочин, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. (правова позиція висловлена в постанові Верховного суду у справі № 346/1681/17 від 21.07.2020 року)
Судом також встановлено, що відповідач  ОСОБА_3 , володіючи належним йому правом на розпорядження об`єктом права власності, здійснив його відчуження на користь ОСОБА_4 . Виходячи з таких дій відповідача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про сприйняття відповідачем спірного договору як реального, такого, який зумовив правові наслідки у вигляді набуття ним права власності на майно, у зв`язку з чим суд вважає доводи позивача в частині наявності у ОСОБА_3 умислу на укладення фіктивного правочину такими, що суперечать встановленим судом обставинам.
З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали місце правовідносини позики грошових коштів, які на даний час продовжують існувати, оскільки суму позики не повернуто. Отримання 1 лютого 2013 року від ОСОБА_3 у позику грошових коштів у сумі 60000 доларів США під зобов`язання сплати процентів за користування коштами та повернення суми позики через шість місяців ОСОБА_2 визнає, не заперечує й те, що позику повністю не повернуто, посилається на спір щодо розміру боргу за позикою.
Договір позики грошових коштів укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у простій письмовій формі, виконання позикових зобов`язань не забезпечено нотаріально посвідченим договором застави (іпотеки), зокрема, не забезпечено переданням в іпотеку квартири АДРЕСА_4 . Оскільки укладення забезпечувального договору не є обов`язковим, забезпечувальний договір направлений для забезпечення виконання грошового зобов`язання та, як правило, ініціюється позикодавцем (кредитодавцем), будь-яких перешкод для укладення договору іпотеки нерухомого майна з матеріалів справи не вбачається, тому слід виходити з того, що сторони взаємно дійшли згоди щодо відсутності необхідності укладали забезпечувальний договір у виниклих між ними правовідносинах позики.
Правовідносини позики грошових коштів є відмінними від правовідносин купівлі-продажу нерухомого майна, відтак, підстави розглядати ці різні правовідносини у взаємозв`язку відсутні. Суд апеляційної інстанції лише констатує, що правовідносини позики грошових коштів між сторонами у певний час мали місце, але не дає оцінку таким у даній справі, так як це не предметом позову.
Що ж до правовідносин купівлі-продажу нерухомого майна, то наявні в матеріалах цивільної справи документи, що стали підставою для нотаріального посвідчення договору, вказують на те, що зміст правочину не суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.
В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази які підлягають дослідженню чи оцінці, викладено заперечення проти доказів досліджених судом першої інстанції та зауважено щодо доказів судом не зазначених.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
ОСОБА_2 не довела фіктивності вчинення правочину купівлі-продажу нерухомого майна, як наслідок, не довела інші вимоги, що випливають з недійсності правочину із заявлених підстав.
Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
ОСОБА_2 не довела вчинення правочину купівлі-продажу нерухомого майна під впливом обману та, як наслідок, не довела інші вимоги, що випливають з недійсності правочину із заявлених підстав.
Правові підстави для скасування судового рішення та ухвалення при апеляційному перегляді справи нового рішення про задоволення позову відсутні.

Судові витрати

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки колегія суддів апеляційну скаргу залишила без задоволення, судові витрати ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню відповідачами.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19.10.2020 року.

Головуючий:                                                                 О.В. Князюк

Судді:                                                                         А.П. Заїкін

                                                                        О.М. Таварткіладзе