ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«03» листопада 2020 року
м. Харків
справа № 953/3583/20
провадження № 22ц/818/4705/20
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря - Колосовської А.Р.
учасники справи: 
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи - Харківська міська рада, ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 липня 2020 року в складі судді Якуші Н.В.
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та визнання права користування, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що, починаючи з 10 листопада 1993 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій мешкає й дотепер. Разом з нею також зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Вказала, що з 1994 року за зазначеною адресою проживала вона, її сестра ОСОБА_4 , їх мати - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та батько ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті батьків за вказаною адресою фактично проживає лише вона, її сестра ОСОБА_4 та старший син ОСОБА_5 .
Зазначила, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за даною адресою з 1994 року не проживають, комунальні послуги не сплачують, добровільно обрали собі інше місце проживання, яке їй не відомо.

Вказала, що зазначена квартира надана їхній родині у користування Виконавчим комітетом Київської районної ради м. Харкова згідно рішення №110-5 від 03 травня 2001 року. Наймачем квартири було визнано її діда - ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наразі вона сплачує комунальні послуги та інші послуги, які є необхідними для утримання будинку, в якому знаходиться квартира. Відповідачі в сплаті послуг та утриманні квартири не приймають участі.

Зазначила, що для оформлення права власності на квартиру їй необхідний документ, який підтверджує її право користування. Однак, у зв`язку з неприйняттям квартири до об`єктів комунальної власності Харківською міською радою інший спосіб, окрім визнання такого права в судовому порядку, у неї відсутній.

Просила визнати за нею право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково; визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 ; у задоволені решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Вважала, що позивачка не надала належних, допустимих та достатніх письмових доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог на підтвердження факту не проживання відповідачів за місцем реєстрації; що оскаржуваним рішенням суду порушено її законні інтереси, оскільки квартира не приватизована та є власністю територіальної громади м. Харкова, обов`язком якої в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем; що відсутні докази, які б встановлювали причини відсутності відповідачів у спірній квартирі, зокрема, відомості із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідачів непрацездатними, знаходження їх в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи відповідачів, їх виїзду за кордон тощо; що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, порушує їх конституційне право на житло. Зазначила, що у рішенні суду не вказано про наявність оголошення про виклик відповідачів до суду на офіційному веб-сайті судової влади України.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідачі без поважних причин не проживають за місцем реєстрації понад шість місяців, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира за адресою:  АДРЕСА_1  не приватизована, належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова. Відомості щодо права приватної власності на зазначену квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні, що підтверджується інформацією від 12 лютого 2020 року (а. с. 7).

Рішенням Виконавчого комітету Київської районної Ради м. Харкова № 110-5 від 03 травня 2001 року визнано ОСОБА_8 наймачем зазначеної квартири зі складом сім`ї з 7 осіб: дочка ОСОБА_2 , онук ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_6 , зять ОСОБА_7 , онуки ОСОБА_9 та ОСОБА_1 (а. с. 8).

Наймач квартири ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 9).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 10, 11).

Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідки про склад сім`ї) від 14 лютого 2020 року у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а. с. 5).

З копії паспорта позивачки ОСОБА_1 вбачається, що її місце проживання за вищевказаною адресою зареєстровано з 10 листопада 1993 року (а. с. 4 зворот).

З акту від 24 лютого 2020 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , з 1994 року, комунальні послуги не сплачують, добровільно обрали собі інше місце проживання, яке наразі не відомо (а. с. 6).

Як вбачається з відповіді Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка №10» Харківської міської ради від 04 червня 2020 року №909/0/609-20, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за період з 01 січня 2016 року по 01 травня 2020 року до поліклініки за медичною допомогою не зверталися та на обліку не знаходяться (а. с. 77).

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надано суду копії квитанцій про сплату комунальних послуг (а. с. 78-81)
Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтвердили обставини, викладені у позовній заяві позивачкою.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням  фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як вбачається з матеріалів справи квартира, в якій зареєстровано місце проживання сторін, не приватизована.

На теперішній час у ній зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , але фактично мешкають лише ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відповідачі за зареєстрованим місцем проживання тривалий час, а саме з 1994 року, не мешкають.

Доказів того, що відповідачі вимушено залишили своє місце проживання, не втратили інтересу до цього житла та збереження зв`язку з ним, даних про те, що вони звертались до правоохоронних органів або суду щодо захисту своїх прав та інтересів, матеріали справи не містять.

Поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачами, судом не встановлено.

Кореспонденція, направлена судом на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , повернута без вручення з відміткою «адресат відсутній». 

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що акт мешканців будинку щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі, відомості із закладу охорони здоров`я та показання свідків у сукупності з урахуванням відсутності даних про перешкоджання відповідачам у праві користування квартирою, є належною правовою підставою для задоволення позову.

До суду апеляційної інстанції не надано жодного доказу, який би спростував висновки суду першої інстанції щодо того, що відповідачі з 1994 року в спірній квартирі не проживають.

Встановивши, що відповідачі  не проживають у спірній квартирі тривалий час, а саме з 1994 року, яку залишили добровільно, витрат на її утримання не несуть, з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не звертались, врахувавши, що доказів поважних причин їхньої відсутності понад шість місяців у вказаній квартирі не надано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року (справа №643/11611/16-ц, провадження №61-27411св18).

Доводи апеляційної скарги щодо того, що спірна квартира не приватизована та є власністю територіальної громади м. Харкова, обов`язком якої в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем, тому оскаржуваним рішенням порушуються інтереси Харківської міської ради, є безпідставними, оскільки оскаржуваним судовим рішенням права та інтереси Харківської міської ради як власника майна не порушені, адже збереження житлової площі за наймачами не відноситься до обов`язків органів місцевого самоврядування, а стосується реалізації особистих житлових прав особи.

Вимоги апеляційної скарги Харківської міської ради  ґрунтуються на доводах, з яких не вбачається, які саме права територіальної громади м. Харкова порушуються  щодо користування, володіння та розпорядження спірною квартирою, з огляду на те, що квартира рішенням Виконавчого комітету Київської районної Ради м. Харкова № 110-5 від 03 травня 2001 року передана у користування наймача ОСОБА_8 , який був дідом позивачки, та в ній проживають члени сім`ї померлого наймача, квартира не є вільною тому, в чому саме полягає вирішення судом першої інстанції питання про права та обов`язки міської ради щодо права власності на вказану квартиру; яким чином виниклий між сторонами житловий спір щодо користування найманою спірною квартирою порушує права територіальної громади м. Харкова як власника вільно розпоряджатися та володіти належним їй майном міською радою не наведено.

Відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 645/4026/17, провадження № 61-20845св19.

Твердження апеляційної скарги щодо ненадання доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідачів у квартирі, зокрема, відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідачів непрацездатними, знаходження їх в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, інформації щодо місця роботи відповідачів, їх виїзду за кордон тощо, не можуть бути взяті до уваги, оскільки на позивачку не покладено обов`язку довести відсутність усіх цих обставин, адже коло поважних причин не проживання у житловому приміщенні є необмеженим та не може бути заздалегідь вичерпно передбачено позивачкою.

В свою чергу, Харківська міська рада з клопотанням про витребування вказаних відомостей для обґрунтування своїх заперечень на позовну заяву та доводів апеляційної скарги не зверталась, відповідні відомості суду надано не було, отже, висновки суду першої інстанції не спростовано.

Крім того, за змістом статті 71 ЖК УРСР відсутність за місцем проживання понад шість місяців з поважних причин є підставою для продовження судом строку збереження житла за наймачем за заявою відсутнього, проте, з боку відповідачів таких заяв не надходило та відповідних причин поважності своєї відсутності ними не надано.

Таким чином, твердження Харківської міської ради щодо того, що відповідачі можливо з поважних причин не проживають за вказаною адресою, за своїм змістом є лише її припущеннями.

Доводи апеляційної скарги Харківської міської ради щодо того, що у рішенні суду не вказано про наявність оголошення про виклик відповідачів до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, є необґрунтованими, оскільки згідно вимог частини 11 статті 128 ЦПК України до суду викликаються через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме. Однак, матеріали справи свідчать про те, що зареєстроване місце проживання відповідачів суду відомо, проте, за місцем реєстрації вони не мешкають.

Разом з тим, згідно з пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Враховуючи, що у даному разі апеляційну скаргу подано Харківською міською радою, а не відповідачами, відповідне обґрунтування щодо неналежного повідомлення відповідачів не є підставою для скасування судового рішення.

Посилання Харківської міської ради щодо того, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є порушенням їх конституційного права на житло, за відсутності даних, що відповідачі внаслідок ухвалення оскаржуваного судового рішення втратили своє єдине житло, є необґрунтованими. Відповідачі не позбавлені права на оскарження рішення суду першої інстанції у передбаченому законом порядку або звернення до суду з власним позовом про захист своїх житлових прав, якщо вважатимуть їх порушеними.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення в оскаржуваній частині судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до  статті 375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу Харківської міської ради залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 липня 2020 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.
Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                          А.В. Котелевець 

В.Б. Яцина 

Повний текст постанови складено 06 листопада 2020 року.