КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 758/5955/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9512/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Гребенюк В.В. 
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
12 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.
                  при секретарі - Шепель К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування розпорядження, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Кириченко Інни Олександрівни на рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року, 
 
встановив:
у травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив: 
- визнати протиправними та скасувати розпорядження Подільської районної в м. Києві адміністрації № 368 від 29 травня 2017 року та №413 від 09 червня 2017 року;
- визнати недійсним ордер, виданий ОСОБА_2 на зайняття службового жилого приміщення - кімнати площею 21, 3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати розпорядження Подільської районної в м. Києві адміністрації №162 від 08 листопада 2017 року про передачу у власність в порядку приватизації 47/100 частин квартири АДРЕСА_2 ;
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 08 листопада 2017 року, видане ОСОБА_2 ;
- визнати за ним право користування кімнатою площею 19, 1 кв.м. та кухнею площею 9,2 кв.м. у квартирі АДРЕСА_2 .
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Подільської РДА В м.Києві - Мельник Ю.Є. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач та його представник не з`явились. Матеріали справи свідчать про те, що копія ухвали про відкриття апеляційного провадження була отримана позивачем 23 вересня 2020 року, а його представником - адвокатом Кириченко І.О. 02 жовтня 2020 року.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.  
У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини виходить із того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступу до правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
Положеннями ст. 374 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.
Так, Європейський Суд з прав людини у своїй практиці вказує, що обов`язок заявника полягає у тому, щоб проявляти особливу сумлінність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (рішення у справі «Сухорубченко проти Росії» (Sukhorubchenko v. Russia), заява № 69315/01, пункт 48, від 10 лютого 2005 року; ухвала щодо прийнятності у справі «Гуржий проти України» (Gurzhyy v. Ukraine), заява № 326/03, від 01 квітня 2008 року).
В даному випадку правова позиція була викладена позивачем у поданій апеляційній скарзі, клопотання про відкладення розгляду справи із посиланням на поважність причин неявки у судове засідання, до суду не надходили. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість розглянути справу у встановлений процесуальним законом строк за відсутності позивача та його представника.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення 
представника Подільської РДА в м. Києві - Мельник Ю.Є., ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він з 2000 року разом зі своєю сім`єю проживає у квартирі АДРЕСА_2 та фактично займає кімнату площею 19,1 кв.м., а також користується кухнею площею 9,2 кв.м. Вказував, що дана квартира була зайнята ним після її звільнення попереднім мешканцем та він є її добросовісним користувачем. Зазначав, що йому стало відомо про те, що розпорядженнями Подільської районної в м. Києві адміністрації № 368 від 29 травня 2017 року та №413 від 09 червня 2017 року жилу кімнату площею 21,3 кв.м. у вказаній квартирі було включено до службового житла КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району» та надано її у користування ОСОБА_2 , яким в подальшому кімната була приватизована.
Позивач стверджував, що включення спірного житла до службового відбулось із порушенням норм чинного законодавства, у зв`язку з чим просив визнати незаконними вказані розпорядження, визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_2 , а також визнати за ним право користування спірною квартирою.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження законності підстав зайняття ним спірної квартири, а також дійшов висновку про відповідність оскаржуваних розпоряджень відповідача нормам чинного законодавства. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 345, 405 ЦК України, ст. 58, 118, 122 ЖК УРСР, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що він мав законне та правомірне сподівання на отримання спірного житла для проживання у зв`язку з перебуванням на квартирному обліку, а також вказував, що зайняття ним спірної квартири свідчить про те, що вона не була вільною, а тому не могла бути віднесена до службового житла та передана ОСОБА_2 . Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно із частиною першою статті 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Відповідно до статті 121 ЖК УРСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.
Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.
Статтею 122 ЖК УРСР встановлено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.
Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.05.2017 № 368 до числа службових жилих приміщень КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району» включено одну кімнату жилою площею 21,30 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 35, том І).
Рішенням адміністрації Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району» надано службову кімнату у комунальній квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , майстру КП ШЕУ Подільського району (а.с. 90, том І).
Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.06.2017 № 417 було затверджено рішення адміністрації Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району» про надання службового жилого приміщення - однієї кімнати у комунальній квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та видано ордер на заселення службового жилого приміщення (а.с. 34, томІ).
Відповідно до Розпорядження Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 08.11.2017 в порядку приватизації ОСОБА_2 передано у власність 47/100 частини комунальної квартири (а.с.119, том І). Матеріали справи свідчать про те, що інші 53/100 вказаної квартири перебували у власності  ОСОБА_5 .
У своїй апеляційній скарзі позивач вказує, що судом не було взято до уваги те, що жиле приміщення, яке було включено до складу службового жила та передано ОСОБА_2 , не було вільним, оскільки він там проживає разом зі своєю сім`єю з січня 2000 року. Вказані доводи колегія суддів вважає неспроможними, оскільки позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що спірне жиле приміщення було зайнято ним на законних підставах. Саме по собі фактичне проживання позивача у спірній квартирі не утворює права користування нею та не встановлює відповідного права на проживання. 
Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач при зверненні до суду з позовом зазначав, що він фактично проживає у кімнаті площею 19,1 кв.м., тоді як оспорює в судовому порядку право власності ОСОБА_2 , якому у власність було передано іншу кімнату - площею 21,3 кв.м. Зі змісту позовної заяви, апеляційної скарги та інших заяв по суті справи вбачається, що фактично позивач проживає у кімнаті, яка на момент звернення до суду належала ОСОБА_5 , а не у кімнаті, щодо якої заявлено позовні вимоги.
За таких обставин, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про відсутність підстав вважати, що відповідачем було включено до службового житла приміщення, яке не було вільним. 
Посилання позивача на те, що він перебував на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а ОСОБА_2 житло було надано з порушенням черговості, є безпідставними, оскільки спірне жиле приміщення було передано у якості службового, а не в порядку ст. 42 ЖК УРСР. Суперечливими є і доводи позивача про те, що він розраховував на отримання спірного жилого приміщення у зв`язку з перебуванням на квартирному обліку як мешканця ветхого будинку, оскільки спірна квартира знаходиться у тому самому будинку, у якому зареєстроване і місце проживання ОСОБА_1 . 
Крім того, з наявної в матеріалах справи копії довідки, виданої ОСОБА_1 Подільською РДА в м.Києві, вбачається, що останній перебуває на квартирному обліку з 28 вересня 2000 року (а.с.23, том І), тоді як позивач вказує про самовільне зайняття спірного жилого приміщення вже у січні 2000 року, тобто до включення його до обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, що не узгоджується з доводами про вселення до спірного приміщення у зв`язку з перебуванням на обліку.
Доводи скаржника про те, що відповідачем було включено до переліку службового житла приміщення, технічний стан якого не відповідав встановленим нормам, та передано його у користування ОСОБА_2 , також не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки права ОСОБА_1 вказаним не порушуються, а ОСОБА_2 відповідні вимоги не заявлялись.
Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачем не вчинялись дії, спрямовані на його виселення, також не можуть бути підставою для визнання за позивачем права користування спірним приміщенням, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду в даній справі.
Інших доводів про те, у зв`язку з чим за позивачем має бути визнано право користування жилим приміщенням - кімнатою у спірній квартирі площею 19,1 кв.м., яка відповідно до наявних в матеріалах справи доказів відповідачем ОСОБА_2 не передавалась, апеляційна скарга не містить.
Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права,  доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
         Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Кириченко Інни Олександрівни залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 17 листопада 2020 року.
 
Головуючий                                      
 
Судді