ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року 
м. Черкаси   

Справа № 694/1059/20		
Провадження № 22-ц/821/1929/20		
Категорія: 314000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: - Василенко Л. І.,
суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 , 
третя особа – Виконавчий комітет Звенигородської міської ради Черкаської області, 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Звенигородської міської ради Черкаської області, про захист прав власності та зобов`язання вчинити певні дії, у складі головуючого судді Сакун Д. І.,  

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
25 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом вищезазначеного змісту. 
Позовні вимоги мотивувала тим, що сторони є співвласниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В межах двору загального користування на проїзді, відповідач ОСОБА_2 спорудила дві вигрібні ями для рідких відходів на відстані всього 3 м. від стіни житлового будинку, та 10 м. від вікон квартири позивача.
При цьому, позивач зазначила, що вказані ями всмоктуючого типу, не є водонепроникними і мають відкрите дно, ніколи своєчасно не очищаються, забруднюють грунтові води, становлять реальну небезпеку не лише для членів сім`ї позивача, а і для інших мешканців міста, унеможливлюють проїзд у двір загального користування, можуть завдати пошкодження несучій конструкції житлового будинку. 
На численні зауваження та прохання ліквідувати вищевказані вигрібні ями відповідач не реагує, тоді як вони споруджені з порушенням вимог державних будівельних норм. 
Відповідно до Акту комісії виконавчого комітету Звенигородської міської ради Черкаської області від 06 грудня 2018 року, обстеженням в присутності співвласників будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_2 без згоди співвласників будинку та дозволу виконавчого комітету у дворі загального користування на земельній ділянці міської комунальної власності збудувала дві вигрібні ями всмоктуючого типу. Ями розташовані на відстані 3 м. від стіни будинку та менше 10 м. від вікон квартири гр. ОСОБА_1 .
Рекомендацій по демонтажу 2 вигрібних ям ОСОБА_2 , на час подання позовної заяви до суду, не виконала. Отже, розташовані на території загального користування дві вигрібні ями споруджені з порушенням вимог пунктів 3.25а*, 3.256*, 3.26. ДБН 360-92**, пункту 10.8.4. ДБН В.2.5-75:2013, пунктів 2.21., 2.22. Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць. Таким чином, ОСОБА_2 , в порушення вищенаведених норм, спорудила на земельній ділянці загального користування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дві вигрібні ями, які не відповідають вимогам державних будівельних норм, санітарних норм та правил.
Враховуючи приведені обставини позивач просила суд зобов`язати ОСОБА_2 ліквідувати, шляхом засипання, споруджені на земельній ділянці загального користування, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , дві вигрібні ями. 
Стягнути із відповідача на користь позивача, судові витрати понесені позивачем, а саме судовий збір в розмірі 840 грн 80 коп. та витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в сумі 2 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що земельна ділянка на якій розташовані вигрібні ями є неприватизованою та перебуває в комунальній власності. В свою чергу позивачем не надано будь-яких допустимих, достатніх доказів того, що спірні вигрібні ями побудовані відповідачем без дотримання будівельних норм та правил, створюють перешкоди у користуванні належною їй частиною будинку, а також існування у будинку пошкоджень внаслідок використання цих ям, що свідчило б про порушення законних прав та інтересів позивача, оскільки захисту в судовому порядку з підстав передбачених ст. 376 ЦК України підлягає лише тільки дійсно порушене право. 
Крім того, позивач ОСОБА_1  не скористалася правом на проведення експертизи на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги, зокрема, на підтвердження конкретного розміру, конфігурації та місця розташування спірних вигрібних ям з метою доведення порушень при їх будівництві та негативного впливу на власність позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі, поданій 04 листопада 2020 року, ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування їх судом першої інстанції, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, порушила питання про скасування оскаржуваного судового рішення. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони у справі є співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в свою чергу відповідач ОСОБА_2 , в межах двору загального користування, на проїзді спорудила дві вигрібні ями для рідких відходів на відстані всього 3 м. від стіни житлового будинку, та 10 м. від вікон квартири позивача. Комісія Виконавчого комітету Звенигородської міської ради ще в грудні 2018 року рекомендувала ОСОБА_2 в термін до 01 лютого 2019 року демонтувати вказані вигрібні ями. Проте, рекомендації остання не виконала.
Судом першої інстанції не враховано, що згідно Актів комісії виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 06 грудня 2018 року та 23 червня 2020 року встановлено, що дві вигрібні ями відповідач ОСОБА_2 збудувала без згоди співвласників будинку, та дозволу виконавчого комітету, а саме відповідно до норм ч. 1 ст. 376 ЦК України на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, що свідчить про самочинне будівництво. Таким чином, збудовані відповідачем вигрібні ями не відповідають як будівельним нормам так і санітарним, що засвідчено вище приведеними актами комісії виконавчого комітету Звенигородської міської ради.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Бабенко Р. В. зазначив, що позивач жодним чином не визначила належність вигрібних ям відповідачу. Єдиним належним доказом щодо існування вигрібних ям та порушення при їх спорудженні, міг би бути лише висновок експерта, який матеріали справи не містять, оскільки експертиза у справі не проводилася. 

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 . 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року справу призначено до розгляду на 10 грудня 2020 року на 11:30 год., в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Відкладено на 17 грудня 2020 року на 8:00 год. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Згідно паспорта громадянина України позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована у АДРЕСА_2 (а.с. 8).
Відповідно до Свідоцтва про право власності від 27 червня 2003 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є власниками по 7/80 частин будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 9).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 вересня 2020 року № 225996837 вбачається, що ОСОБА_2 являється власником 39/200 частини будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 11.12.2019 – 7/40 частин, ОСОБА_3 – 26/100 частин (а. с. 41). 
Згідно Акту комісії виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 06 грудня 2018 року, обстеженням в присутності співвласників будинку ОСОБА_6 та ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_7 без згоди співвласників будинку та дозволу виконавчого комітету у дворі загального користування на земельній ділянці міської комунальної власності збудувала дві вигрібні ями всмоктуючого типу. Ями розташовані на відстані 3 м. від стіни будинку та менше 10 м. від вікон квартири гр. ОСОБА_1 . Комісія рекомендувала ОСОБА_8 в термін до 01 лютого 2019 року демонтувати самочинно збудовані вигрібні ями (а. с. 12).
Згідно Акту комісії виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 23 червня 2020 року, обстеженням встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником частини будинку разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Прибудинкова земельна ділянка є загального користування та перебуває у міській комунальній власності. В межах загального проїзду (проходу) до будинку ОСОБА_2 самочинно без згоди співвласників будинку та дозволу виконавчого комітету збудувала 2 вигрібні ями всмоктуючого типу. Відстань від ям до стін будинку приблизно 2 м. та менше 10 м. від вікон квартири заявниці. Комісія виконкому ще в грудні 2018 року рекомендувала ОСОБА_2 в термін до 01 лютого 2019 року демонтувати самочинно збудовані вигрібні ями. Рекомендації ОСОБА_2 не виконала. Комісія рекомендувала ОСОБА_2 в термін до 01 серпня 2020 року демонтувати самочинно збудовані вигрібні ями (а. с.13).
Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 24.06.2020 № 107 «Про затвердження актів комісії міської ради» затверджено акт узгоджувальної комісії виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 23 червня 2020 року по розгляду звернення ОСОБА_1 , яка проживає по АДРЕСА_2 . Зазначено про доповнення акту узгоджувальної комісії виконавчого комітету Звенигородської міської ради про те, що в разі незгоди з висновками комісії, або відсутності згоди між сторонами питання порібно вирішувати в судовому порядку (а.с. 14).
Згідно Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка – кадастровий номер: 7121210100:01:003:0606, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови, складає площу 0,0084 га, місце розташування АДРЕСА_1 (а.с. 47).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
       Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Статтею 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).
Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обовязок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Звертаючись з позовом про захист права власності та зобов`язання вчинити певні дії, ОСОБА_1 послалась на те, що відповідач ОСОБА_2 спорудила дві вигрібні ями для рідких відходів на відстані близько 3 м. від стіни житлового будинку, та близько 10 м. від вікон квартири позивача, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 чим порушено її права, як співвласника даного будинку. 
Згідно відзиву, поданого до суду представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Бабенком Р. В., відповідачем обставини викладені в позові заперечується.
Аналізуючи надані позивачем докази, в підтвердження заявлених вимог, колегія суддів враховує наступне.
Статтею 28 ЦК України визначено, що фізична особа набуває прав та обовязків і здійснює їх під своїм ім’ям.
Ім’я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.
Згідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У відповідності до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частиною 1 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров’я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Судом встановлено, що з позовом до суду звернулась позивач ОСОБА_1 , яка згідно до паспорта громадянина України зареєстрована за адресою  АДРЕСА_2 .
Разом з тим, стверджуючи, що відповідачем порушено її право, як співвласника будинку, в підтвердження заявлених позовних вимог, позивач надала Свідоцтво про право власності від 27.06.2003, згідно до якого власником 7/80 часток будинку    АДРЕСА_1  вказано ОСОБА_1 .
Водночас, з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (дата формування 29.09.2020), наданих суду представником відповідача, вбачається, що будинок  АДРЕСА_1 загальною площею 195 кв. м, житловою 136,2 кв. м перебуває у спільній частковій власності, зокрема одним із співвласників є ОСОБА_1 , частка якої, станом на 11.12.2019, становить 7/40 його частин, та ОСОБА_2 частка якого становить 39/200 (а. с. 40 – 43).
Отже прізвище позивача і співвласника вказаного у приведеному Свідоцтві є відмінним, а у відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (станом на 11.12.2019) є ідентичним.
Спірні правовідносини регулюються наступними нормами права.
Частиною 1 ст. 50 Конституції України передбачено, що кожен має право на безпечне для життя і здоров’я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.
За приписами ч. 1 ст. 270 ЦК України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров’я, право на безпечне для життя і здоров’я довкілля, право на недоторканість особистого сімейного життя.
Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов’язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Відповідно до п. а) ч. 1 ст. 9 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» кожний громадян України має право на безпечне для його життя і здоров’я навколишнє природне середовище.
Згідно до ст. 15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» підприємства, установи, організації та громадяни при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об’єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об’єктів зобов’язані дотримувати вимог санітарного законодавства.
Відповідно до п. 1.1.1 ч. 1.1 розділу 1 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров’я України від 17.03.2011 р. № 145, вигрібна яма (вигріб) - інженерна споруда у вигляді поглиблення в землі, виконана з водотривкого матеріалу, призначена для збирання та зберігання рідких відходів, наземна частина якої обладнана щільно прилягаючою кришкою та решіткою для відокремлення твердих відходів.
Рідкі відходи, що утворюються у житлових та громадських будівлях і спорудах за відсутності централізованого водопостачання та водовідведення, допускається зберігати у вигрібних ямах (вигребах). У разі наявності дворових вбиралень вигрібна яма може бути спільною.
Вигріб повинен бути водонепроникним та мати щільно прилягаючу кришку. Об’єм вигребу розраховується виходячи з чисельності населення, що ним користується.
Вигреби необхідно очищати у міру їх заповнення. Перевезення рідких відходів з вигребів та розміщення їх на території приватних володінь, а також використання їх як добрива в сільському господарстві забороняється (ч. 2.21. розділу 1 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць).
Згідно з ч. 2.22. розділу 1 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць вигреби повинні бути віддалені від меж земельних ділянок навчальних та лікувально-профілактичних закладів, стін житлових та громадських будівель і споруд, майданчиків для ігор дітей та відпочинку населення на відстань не менше 20 м.
Місце розміщення вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства.
Спірні питання щодо місця розміщення вигребів на тереторії присадибної ділянки розглядаються у порядку вирішення земельних спорів згідно з законодавством.
В умовах нецентралізованого водопостачання вигреби на території присадибної ділянки повинні бути віддалені від індивідуальних колодязів і каптажів джерел на відстань не менше 20 м, при цьому відстань від вигребів до громадських колодязів і каптажів джерел повинна бути не менше 50 м. При цьому слід враховувати напрямок схилу ділянки.
Частиною 5.1 приведених Норм визначено, що державний санітарно-епідеміологічний нагляд за утриманням територій населених місць здійснює державна санітарно-епідеміологічна служба згідно з санітарним законодавством у порядку запобіжного та поточного нагляду.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 406, з послідуючими змінами, «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію» затверджено перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію. 
Згідно п. 6 до даного Переліку входить зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема вигрібних ям. 
Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка – кадастровий номер: 7121210100:01:003:0606, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови, складає площу 0,0084 га, місце розташування АДРЕСА_1 (а. с. 47).
В підтвердження факту порушення прав, позивач послалась та долучила до позовної заяви акти комісії виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 06 грудня 2018 року та від 23 червня 2020 року та рішення виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 24.06.2020 № 107 «Про затвердження актів комісії міської ради».
Порядок розгляду земельних спорів органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин регламентовано ст. 159 ЗК України, згідно до якої земельні спори розглядаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у тижневий строк з дня подання заяви.
Земельні спори розглядаються за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. У разі відсутності однієї із сторін при першому вирішенні питання і відсутності офіційної згоди на розгляд питання розгляд спору переноситься. Повторне відкладання розгляду спору може мати місце лише з поважних причин.
Відсутність однієї із сторін без поважних причин при повторному розгляді земельного спору не зупиняє його розгляд і прийняття рішення.
У рішенні органу місцевого самоврядування або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, визначається порядок його виконання.
Рішення передається сторонам у триденний строк з дня його прийняття.
При цьому, ст. 160 ЗК України визначено, що сторони, які беруть участь у земельному спорі, мають право знайомитися з матеріалами щодо цього спору, робити з них виписки, брати участь у розгляді земельного спору, подавати документи та інші докази, порушувати клопотання, давати усні і письмові пояснення, заперечувати проти клопотань та доказів іншої сторони, одержувати копію рішення щодо земельного спору, і, у разі незгоди з цим рішенням, оскаржувати його.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).
Відповідно до Акту комісії виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 29.11.2018 – 05.12.2018 – 06.12.2018, обстеження проводилось в присутності двох співвласників даного будинку ОСОБА_3 , який не є учасником справи, та позивача ОСОБА_1 . Обстеженням за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_7 , зокрема, без згоди співвласників будинку та дозволу виконавчого комітету у дворі загального користування на земельній ділянці міської комунальної власності збудувала дві вигрібні ями всмоктуючого типу. Ями розташовані від стіни будинку на відстані 3 м та менше 10 м від вікон квартири гр. ОСОБА_1 . 
Згідно ж до Акту комісії виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 23 червня 2020 року, розглянуто звернення ОСОБА_1 , проживаючої АДРЕСА_2 . Обстеженням встановлено, що ОСОБА_7 самочинно без згоди співвласників будинку та дозволу виконавчого комітету збудувала дві вигрібні ями всмоктуючого типу. Ями розташовані від стіни будинку на відстані приблизно 2 м та менше 10 м від вікон квартири гр. ОСОБА_1 . Рекомендації комісії від грудня 2018 року ОСОБА_7 не виконала.
Отже, наведені акти є наслідком вирішення земельного спору уповноваженим на те органом, проте за відсутності сторін даного спору, зокрема відповідача.
Зміст актів свідчить про те, що вони складені без дослідження правоустановчих документів учасників спору та відповідної технічної документації, хоча даний будинок перебуває у спільній частковій власності, та також не в наслідок здійснення відповідних фактичних промірів та обстеження спірних вигрібних ям, а лише в наслідок візуального огляду земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . 
У свою чергу матеріали справи не містять доказів дотримання вимог ст. 159 ЗК України при розгляді заяви та звернення позивача, зокрема і отримання відповідачем рішення за наслідками вирішення земельного спору між його учасниками.
За викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував приведених актів, не заслуговують на увагу.
Враховуючи встановлені судом обставини, зокрема і те, що позивачем у підтвердження заявлених вимог надано лише приведені акти комісії та схему розташування будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , яка не містить посилання на час та установу, яка здійснила її виготовлення, без зазначення складових частин даного об`єкта нерухомого майна та їх належності співвласникам будинку, в разі їх реального розподілу між ними (а. с. 11), не надано доказів місця розташування спірних вигрібних ям, з прив`язкою до існуючих будівель на території будинковолодіння, та їх технічних характеристик, тому, за наявних у справі доказів, суд позбавлений можливості перевірити відповідність існуючих спірних господарських споруд вказаним вище вимогам. 
Інших доказів у підтвердження заявлених вимог позивачем не надано.
Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Згідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків. 
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення, або мають значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування. 
Зідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Колегія суддів констатує і те, що, звертаючись з приведеним позовом, ОСОБА_1 не надала доказів того, що спірні вигрібні ями побудовані саме відповідачем і саме без дотримання санітарних норм, а також того, що безпосередньо вони створюють перешкоди у користуванні належною позивачу частиною будинку по АДРЕСА_1 чи створюють пошкодження вказаної частини будинку.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і в тій частині, що за відсутності в матеріалах справи обгрунтованих доказів які б слугували підставою для задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , остання, правом, як сторона у справі, на заявлення відповідного експертного дослідження, як чергового доказу, що міг би підтвертити позовні вимоги – не скористалася. 
В силу ч. 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач не надала суду будь-яких належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували обставини, викладені у позовній заяві.
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на встановлені фактичні обставини справи оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, нормам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, які, зокрема, фактично дублюють змість позовної заяви, апеляційним судом не вбачається.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 жовтня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та на умовах передбачених ЦПК України.
Текст постанови складено 17 грудня 2020 року.

Головуючий Л. І. Василенко 

Судді В. Г. Бородійчук 

О. В. Карпенко