ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року 
м. Київ
справа №804/2725/16
адміністративне провадження №К/9901/39655/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.08.2017 (суддя Круговий О.О.) у справі   №804/2725/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгтехніка» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про   визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
У С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгтехніка» звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про   визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.04.2016 №0001172201.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановою від 30.06.2016 адміністративний позов задовольнив.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. 
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 25.11.2016 подану відповідачем апеляційну скаргу залишив без руху, з огляду на те, що така скарга подана без додержання вимог   статті 187 Кодексу адміністративного судочинства України   (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали), а саме - до апеляційної скарги не додано документ про сплату судового збору.
Внаслідок неусунення недоліків апеляційної скарги Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 23.12.2016 повернув її заявнику.
27.04.2017, тобто з пропуском строку апеляційного оскарження, відповідач повторно звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій заявив клопотання про поновлення строку, що обґрунтоване відсутністю коштів для сплати судового збору при первинному поданні апеляційної скарги.
Визнаючи наведену підставу для поновлення строку неповажною, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 15.05.2017 запропонував заявнику вказати інші підстави для поновлення строку, в зв`язку з чим залишив подану апеляційну скаргу без руху в порядку частини четвертої   статті 189 Кодексу адміністративного судочинства України   (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали).
На виконання вимог ухвали від 15.05.2017 Головне управління ДФС у Дніпропетровській області подало клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження з тих підстав, що на час подання відповідної скарги вперше в нього були відсутні кошти для сплати судового збору.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 01.08.2017 відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою   Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, оскільки наведені ним підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.08.2017 та направити справу на розгляд до суду апеляційної інстанції.
При цьому наголошує на об`єктивності причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2016.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 13.09.2017 відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Позивач письмових заперечень (відзиву) на касаційну скаргу суду не подав.
В подальшому справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1   Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України   (далі -   КАС України).
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Статтею 129 Конституції України   однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Відповідно до частини першої   статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України   (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали)   кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з частиною першою   статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України   (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали)   особам, які беруть участь у справі, а також особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки, забезпечується право на апеляційне та касаційне оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України   (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали)   встановлено порядок і строки апеляційного оскарження судових рішень.
Враховуючи викладене, особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями суду першої інстанції, можуть скористатися правом їх оскарження в апеляційному порядку, яке повинно бути реалізовано у встановлений процесуальним законом строк та у визначеному порядку.
Статтею 187 Кодексу адміністративного судочинства України   (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали)   однією з вимог апеляційної скарги визначено надання документа про сплату судового збору.
Зі змісту положень   Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI,   Кодексу адміністративного судочинства України   (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) надання документа про сплату судового збору у встановленому законом порядку та розмірі є одним із процесуальних обов`язків для реалізації права на звернення до суду, зокрема з апеляційною скаргою, та не є обмеженням гарантованого права на доступ до суду.
Фінансування витрат на оплату судового збору для державних органів із державного бюджету передбачено за кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні платежі», розмір яких щорічно затверджується відповідним кошторисом.
Після прийняття Закону про Державний бюджет України на поточний бюджетний період до затвердження в установлений законодавством термін бюджетного розпису на поточний рік в обов`язковому порядку складається тимчасовий розпис бюджету на відповідний період. Бюджетні установи складають на цей період тимчасові індивідуальні кошториси (з довідками про зміни до них у разі їх внесення).
У пункті 45 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, зазначено, що під час складання на наступний рік розписів відповідних бюджетів, кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету та планів спеціального фонду, планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів) і помісячних планів використання бюджетних коштів враховуються обсяги здійснених видатків і наданих кредитів з бюджету згідно з тимчасовими розписами відповідних бюджетів та тимчасовими кошторисами, тимчасовими планами використання бюджетних коштів і тимчасовими помісячними планами використання бюджетних коштів.
Особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, не обмежена в праві в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору.
Частина друга   статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України   (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) покладає на осіб, які беруть участь у справі, обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Кодекс адміністративного судочинства України   передбачає можливість поновлення пропущеного строку лише в разі його пропуску з поважних причин.
Відсутність бюджетного фінансування не надає суб`єкту владних повноважень право в будь-який час після спливу строку апеляційного оскарження реалізовувати право на апеляційне оскарження судового рішення.
Враховуючи викладене та беручи до уваги, що особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору, суд вважає, що невжиття суб`єктом владних повноважень заходів щодо виділення коштів для сплати судового збору чи перерозподілу наявних кошторисних призначень не може вважатись поважною причиною пропуску процесуального строку для звернення до суду.
Належними доказами поважності підстав пропуску строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з відсутністю коштів для сплати судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою, є докази, які б підтверджували сукупність послідовних та регулярних дій податкового органу з моменту виникнення права на апеляційне оскарження, спрямованих на отримання достатнього для сплати судового збору фінансування з Державного бюджету України, які б свідчили, що орган доходів і зборів дійсно бажає реалізувати своє право на апеляційне оскарження у справі в найкоротші строки.
При цьому такі дії повинні вчинятись у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту виникнення права на апеляційне оскарження до дати звернення з апеляційною скаргою вперше; з моменту повернення вперше поданої апеляційної скарги до дати повторного звернення з апеляційною скаргою тощо.
Утім відповідачем не подано суду апеляційної інстанції доказів вчинення дій, спрямованих на отримання достатнього для сплати судового збору за подання апеляційної скарги безпосередньо у справі № 804/2725/16 фінансування з Державного бюджету України у взаємозв`язку вказаних часових інтервалів.
Невжиття суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок виконувати функції і завдання держави, заходів щодо своєчасного оскарження судового рішення не може вважатись поважною причиною пропуску процесуального строку для звернення до суду.
Відповідно до пункту четвертого   статті 189 Кодексу адміністративного судочинства України   (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених   статтею 186 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.
Суд апеляційної інстанції правильно застосував вказані норми процесуального права, відтак підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Головного управління ДФС у Дніпропетровській області без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.
Згідно з частиною 1   статті 350 КАС України   суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених   статтею 341 цього Кодексу   межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями    341,   345,   349,   350,   355,   356,   359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.08.2017 у справі   № 804/2725/16 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
...........................
...........................
...........................
С.С. Пасічник
І.А. Васильєва
В.П. Юрченко,
Судді Верховного Суду