ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.006742 пров. № А/857/9692/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                   Коваля Р.Й.,
суддів                                                                        Гуляка В.В.,
                                                                                  Довгополова О.М.,
з участю секретаря судового засідання                 Марцинковської О.М.,
представника позивача                                            Каверіна С.М.,
представника відповідача                                       Катревич Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року (прийняте у м. Львові суддею Кедик М.В.; складене у повному обсязі 25.06.2020) в адміністративній справі № 1.380.2019.006742 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, бездіяльності та рішення, зобов`язання вчинити дії,

                                                    В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) та просив:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення в 2016 та 2017 роках, компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889;
- визнати протиправним рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), викладеного у формі наказу № 215-ос від 01.11.2017 в частині виплати йому грошової допомоги за 23 повних роки без урахування загальної 25-річної календарної вислуги років;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) врахувати весь період календарної служби для виплати йому грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” про що прийняти відповідне рішення;
- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на його користь грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 2 повних календарних роки у сумі 10 322,97 грн;
- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на його користь одноразову грошову допомогу, передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 23 календарні роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 з відрахуванням різниці раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у сумі 37 560,15 грн;
- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на його користь недоплачену компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, у сумі 4065,56 грн;
- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на його користь недоплачену допомогу на оздоровлення у 2016 та 2017 роках, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, у сумі 4430,5 грн;
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування йому при звільненні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01.08.2012 за 2013 - 2017 роки загальним терміном 34 календарних днів;
- стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на його користь компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, за 2013 - 2017 роки загальним терміном 34 календарних днів у сумі 11 698,38 грн.
Позов обґрунтовував тим, що він звільнений з військової служби у запас відповідно до пп. “б” п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (за станом здоров`я) та з 01.11.2017 виключений зі списків військової частини. Водночас, на час прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу, відповідач протиправно не провів з ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення в 2016 та 2017 роках, компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку без урахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. Також вважає, що відповідач протиправно не виплатив вихідну допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік вислуги, а саме за 2 роки.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови у нарахувані та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням 25 повних календарних років.
Визнано протиправним наказ начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 01.11.2017 № 215-ос в частині виплати ОСОБА_1 грошової допомоги за 23 повних календарних роки.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 2 повних календарних роки.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №  889, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення в 2016 та 2017 роках, передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2016 та 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну основну відпустку з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої  постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. 
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2013 - 2017 роки.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2013 - 2017 роки.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив відповідач. В апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати і прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що аналіз положень ст.ст. 9, 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій”, Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 02.02.2016 № 73, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 11.02.2016 № 217/28347 дає підстави стверджувати, що грошова винагорода не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується та виплачується одноразова грошова допомога при звільненні, матеріальна допомоги на оздоровлення. Стверджує, що винагорода має окремий, особливий і разовий вираз виплати. 
Звертає увагу, що позивач не оскаржував жодний наказ на підставі якого йому виплачувалась  матеріальна допомога на оздоровлення під час її отримання. Крім того позивач не надав жодних доказів, що він не отримував вихідної допомоги при звільненні за оскаржений період (два роки).
Вважає дії Мостиського прикордонного загону щодо виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення, вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди законними та вчиненні відповідно до приписів діючого на той час законодавства.
ОСОБА_1 не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку, оскільки п. 19 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки. Окрім цього зазначає, що позивач підпадає під дію  абз. 1 п. 14 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у якому не зазначена норма щодо надання додаткової відпустки у зв`язку з тим, що був звільнений на підставі закінчення терміну дії контракту. Просить у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

У судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.
Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) підтримав вимоги своєї апеляційної скарги із аналогічних підстав; просить її задовольнити. 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Західного регіонального управління державної прикордонної служби України від 26.10.2017 № 210-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 1 категорії – начальника групи інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби “Шегині” звільнено з військової служби у запас за п. “б” (за станом здоров`я) ч. 8 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Згідно з наказом начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління державної прикордонної служби України по особовому складу від 01.11.2017 № 215-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Вислуга років станом на 01.11.2017: календарна 25 років 07 місяців 01 день; пільгова 11 років 10 місяців 03 дні. 
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив одноразову грошову допомогу при звільненні, допомогу на оздоровлення в 2016 та 2017 роках, компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням 25 повних календарних років, протиправність наказу начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 01.11.2017 № 215-ос в частині виплати ОСОБА_1 грошової допомоги за 23 повних календарних роки.
Також суд виходив з того, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, допомогу на оздоровлення, компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку позивачу, щомісячну додаткову грошову винагороду, яка виплачувалась позивачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2009 № 889.
А на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.202 № 702 з 2013 по 2017 роки.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Стаття 1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-XII, в редакції чинній на час звільнення позивача із служби, (далі - Закон № 2011-XII) передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частиною другою статті 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком (за наявності вислуги 10 років і більше), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Як видно з наказу від 26.10.2017 № 210-ос позивача звільнено з військової служби у запас за п. “б” ч. 8 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (за станом здоров`я).

Як зазначено в наказі начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління державної прикордонної служби України по особовому складу від 01.11.2017 № 215-ос, вислуга років на військовій службі у календарному обчисленні складає 25 років 07 місяців 01 день, у пільговому обчисленні складає 11 років 10 місяців 03 дні.
Також в даному наказі вказано: “Відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення  військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 № 425, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 18.06.2008 № 537/15228 старшому прапорщику ОСОБА_1 виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 23 повних календарних роки служби”.

Адвокат Каверін С.М. в інтересах ОСОБА_1 звернувся з адвокатським запитом до відповідача, у якому просив нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 % місячного забезпечення за 2 календарні роки служби з урахуванням раніше виплачених сум.

Листом від 12.07.2019 № 21/4723 відповідач повідомив, що одноразова грошова допомога  при звільненні з військової служби ОСОБА_1 виплачена за 23 календарні роки служби за контрактом. Вказана грошова допомога за 2 календарні дні строкової служби не виплачена, оскільки при звільненні зі строкової служби в запас військовослужбовцю виплачувалась вихідна допомога.

Суд звертає увагу, що відповідач до матеріалів справи не подав жодних доказів виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 за 2 календарні дні строкової служби.

Із наявних у справі матеріалів видно, що на час звільнення позивача його календарна вислуга років складає 25 років 07 місяців 01 день, а тому, відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-XII, позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням 25 повних календарних років, протиправність наказу начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 01.11.2017 № 215-ос в частині виплати ОСОБА_1 грошової допомоги за 23 повних календарних роки.

Що стосується доводів про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої п. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII  та допомоги на оздоровлення у 2016 та 2017 роках, передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону № 2011-XII, компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, суд зазначає таке.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Підпунктом 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2009 № 889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" уряд встановив, з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення.
Частина перша статті 10-1 Закону № 2011-XII передбачає, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Крім того, згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Враховуючи наведене, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються такі одноразові додаткові види грошового забезпечення, як щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 по справі № 522/2738/17.

Судом встановлено, що у період з 2016 року по листопад 2017 року щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалася позивачу щомісячно, що підтверджується особистими картками грошового забезпечення.
Проте, як видно з матеріалів справи, відповідач додаткову грошову винагороду в розмірі, передбаченому постановою № 889, до складу грошового забезпечення, з якого нараховано одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, допомогу на оздоровлення, компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку позивачу, не включив.
Свої дії щодо неврахування додаткової грошової щомісячної винагороди відповідач обґрунтовує тим, що відповідно до пункту 2 Постанови № 889 та затвердженого фонду грошового забезпечення Наказом МВС України від 02.02.2016 № 73 затверджена Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України. Згідно з пунктом 8 вказаної Інструкції винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Разом з тим, суд звертає увагу, що частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та видів виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення, законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Враховуючи вищенаведене, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон № 2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 826/3398/17 та у постанові Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 295/5200/18.

Матеріалами справи підтверджується, що перед звільненням додаткова грошова винагорода, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 за № 889 нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому, з урахуванням вищевикладених висновків, ця винагорода не може вважатись одноразовою.
Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, допомогу на оздоровлення, компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку позивачу, щомісячну додаткову грошову винагороду, яка виплачувалась позивачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2009 № 889.

Що стосується доводів щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої частини четвертої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, суд зазначає таке.

Відповідно до частини четвертої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.
Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 затверджено Перелік військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служб, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2 – 5. Вказаною постановою Уряду затверджено Порядок надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що додається.
Відповідно до додатку 4 Переліку військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та Інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку, затвердженою постановою КМУ № 702 військовослужбовцям, які проходять службу у підрозділах, що виконують завдання з охорони державного кордону органів Держприкордонслужби на посадах інспектора прикордонної служби 1, 2 та 3 категорії встановлено додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.
Відповідно до пункту І Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.
Відповідно до пункту 11 цього ж Порядку в інших випадках щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.

Як видно з матеріалів справи, позивач впродовж 2013 - 2017 років проходив військову службу на посадах, які надають право на щорічну додаткову відпустку передбачену абз. 1 ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, і відповідач цей факт не заперечує, разом з тим така відпустка позивачу не була надана у зв`язку з настанням особливого періоду. 

Частинами восьмою, чотирнадцятою, сімнадцятою-дев`ятнадцятою статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

Відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів дійшла висновку, що Закон № 2011-ХІІ не обмежує та не припиняє право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Враховуючи зазначене, відповідачем на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої частини четвертої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.202 № 702 з 2013 по 2017 роки.

При цьому, колегія суддів зазначає, що припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у рішенні від 16.05.2019 по зразковій справі № 620/4218/18 (щодо прав учасників бойових дій на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки), яке постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 рішення від 16.05.2019 залишено без змін.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2013 - 2017 роки.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
При цьому суд першої інстанції при прийнятті рішення вибрав ефективний спосіб відновлення порушеного права позивача, який би змусив суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки і не вирішив питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На переконання суду апеляційної інстанції оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, відповідно, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року в адміністративній справі № 1.380.2019.006742 – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Постанова складена у повному обсязі 04 грудня 2020 року.