Постанова                                   
Іменем України                     
 
25 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 755/8391/19
провадження № 61-2998св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого -  Червинської М. Є.,
суддів:  Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,               
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -   ОСОБА_2 ,
особа, яка не брала участі у розгляді справи, - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна 

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року у складі судді Астахової О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого                      2020 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Волошиної В. М., Слюсар К. О.,

ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири відповідно, зняти арешт із цієї квартири та стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 6 915,60 грн.
 
Вказувала, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу, а тому відповідно до статей 69, 70 СК України є об`єктом спільної сумісної власності,            у зв`язку з чим просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Дніпровський районний суд м. Києва заочним рішенням від 31 липня 2019 року позов задовольнив. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цієї квартири. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 760,00 грн.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачем, доказів спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, немає.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Київський апеляційний суд постановою від 10 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду                        м. Києва від 31 липня 2019 року залишив без задоволення. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року залишив без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що поділ майна подружжя ОСОБА_4 на підставі оскаржуваного рішення суду не призведе до звуження належних стягувачу ОСОБА_3 прав на стягнення заборгованості за рахунок частки відповідача у спільній сумісній власності подружжя, оскільки питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в будь-якому випадку буде вирішувати суд у межах виконавчого провадження № 30287151.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного  Суду 14 лютого 2020 року,                   ОСОБА_3 просить скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року і постанову Київського апеляційного суду                  від 10 лютого 2020 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди залишили недослідженою обставину відсутності спроб сторін у справі домовитися про порядок поділу їх спільного майна, хоча саме з наявністю такої обставини частина перша статті 71 СК України пов`язує виникнення у подружжя права звертатися до суду з позовом про поділ їх спільного майна,та неправомірно ухилилися від застосування пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, за якою суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.  
 
Договір підряду, заборгованість за яким нею стягується, був укладений                           в інтересах сім`ї, тому при поділі майна подружжя ОСОБА_4 поділу підлягали також і зобов`язання щодо сплати заборгованості, яка стягується в межах виконавчого провадження № 30287151.Квартира, що є предметом спору за позовом ОСОБА_1 , є власністю ОСОБА_2 , а не спільною сумісною власністю сторін, що підтверджується рішенням суду. 
 
З огляду на зазначене рішення судів першої та апеляційної інстанцій вирішили питання про інтереси ОСОБА_3 , пов`язані з отриманням задоволення вимог за рахунок майна подружжя ОСОБА_4 , та допустили неповноту дослідження доказів перебування у власності подружжя іншого майна.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду м. Києва.  
29 травня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Сторони з 28 квітня 2001 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. 
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 лютого 2019 року № 157742690).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права                        у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;  3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується                     з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права                    в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі                у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.
Тобто особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити                                        в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права і обов`язки цих осіб.
При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним,              а не ймовірним.
Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 - особи, яка не брала участі у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним рішенням питання про її права, інтереси, та (або) обов`язки.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 вказувала на те, що вона не брала участі у розгляді справи, однак суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, оскільки рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 лютого 2011 року, ухваленим у справі № 2-834/11 стягнено                      з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на її користь 19 921 дол. США, що становить еквівалент 157 987,47 грн, заборгованості за договором підряду, який укладено в інтересах сім`ї, тому при вирішенні питання про поділ майна подружжя необхідно враховувати і борги одного з подружжя, чого суд першої інстанції не зробив.
 
Предметом спору у цій справі є поділ спірної квартири як спільного сумісного майна подружжя. 
 
Ураховуючи наведені норми процесуального права, апеляційний суд, встановивши, що рішенням суду першої інстанції не вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі в розгляді справи, - закриває апеляційне провадження, якщо навпаки - скасовує рішення суду першої інстанції лише з цих підстав та відмовляє в позові, оскільки норми ЦПК України не передбачають можливості залучення до участі в розгляді справи на стадії апеляційного провадження особи, яка не брала участі в розгляді справи             у суді першої інстанції.
 
Однак, переглядаючи справу по суті та ухвалюючи постанову про залишення апеляційної скарги ОСОБА_3 як особи, яка не брала участі в розгляді справи, без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, апеляційний суд не ухвалив рішення, яке б відповідало вимогам ЦПК України.  
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення  норм  процесуального  права  допущені  тільки  цим судом.  У  всіх  інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За таких обставин постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалена з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
                                                    ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково. 
Постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2020 року  скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
 Судді                                                                                                С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко
 
В. М. Коротун