ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21066/19                                                                             Суддя першої інстанції: Амельохін В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 листопада 2020 року                                                                               м. Київ
          
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          судді-доповідача                        - Горяйнова  А.М.,
          суддів                                            - Костюк Л.О. та Файдюка В.В.,  
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, за участю третьої особи - Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
-           визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (далі - УПСЗН Дарницької РДА) щодо відмови у встановленні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни;
-           зобов`язання УПСЗН Дарницької РДА встановити статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права. Позивач вказує на те, що 03 та 04 травня 1986 року направлялася на ліквідацію наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони. На думку позивача, Іванківський колгосп ім. Комінтерну, в якому вона працювала, входив до такого формування в силу вимог чинного станом на 1986 рік Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони СРСР. Позивач зазначає, що відсутність прямих доказів залучення до формувань Цивільної оборони обумовлена тим, що направлення на відповідні роботи здійснювалося в невідкладно та без оформлення відповідних документів. 
УПСЗН Дарницької РДА подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що за відсутності доказів, які б підтверджували залучення ОСОБА_1 до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, підстави для надання їй статусу особи з інвалідністю внаслідок війни згідно з п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відсутні. 
Від третьої особи - Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації відзив на апеляційну скаргу позивача не надходив. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року - без змін, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з довідкою від 15 липня 1991 року № 318 ОСОБА_1 працювала в колгоспі ім. Комінтерну Іванківського району Київської області на посаді заступника голови колгоспу з реалізації сільськогосподарської продукції. та з 03 по 04 травня 1986 року приймала участь в роботах по вивезення худоби з 30-ти кілометрової зони Чорнобильського району, с. Нові Шелепичі . 
Управління з питань надзвичайних ситуацій Київської обласної державної адміністрації видало позивачу довідку від 21 вересня 2017 року № 01-08/171 про те, що вона приймала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі невоєнізованого формування цивільної оборони Іванківського колгоспу ім. Комінтерну. 
Зазначена довідка була видана на підставі протоколу засідання Комісії з питань підтвердження участі в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони від 21 вересня 2007 року № 21/2007. 
Згідно з довідкою сер. КИЕ-1 № 0003000 позивачу з 15 січня 2001 року встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 21 травня 2019 року позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 1).
Позивач 05 вересня 2019 року звернулася до УПСЗН Дарницької РДА із заявою, у якій просила встановити їй статус інваліда війни відповідно до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати відповідне посвідчення.
Листом від 10 вересня 2019 року № 01-08/5712 УПСЗН Дарницької РДА повідомило позивача про те, що факт її залучення до складу формувань Цивільної оборони не підтверджений, а тому встановити їй статус особи з інвалідністю внаслідок війни неможливо.
Не погоджуючись із вказаним рішенням УПСЗН Дарницької РДА, ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом. 
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах письмовими доказами не підтверджується факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в складі невоєнізованих формувань Цивільної оборони.
Під час ухвалення рішення суд першої інстанції врахував правові висновки Верховного Суду, що викладені в постановах від 10 травня 2018 року у справі № 279/12162/15-а та від 07 червня 2018 року у справі № 377/797/17. 
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Як раніше зазначалося, згідно з довідкою сер. КИЕ-1 № 0003000 ОСОБА_1 з 15 січня 2001 року було встановлено ІІ групу інвалідності саме внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Разом з тим п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вказує на те, що обов`язковою умовою надання особі статусу інваліда війни є її участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони. 
Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не визначає переліку доказів, на підставі яких може бути встановлений факт залучення особи до складу формувань Цивільної оборони.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що факт залучення ОСОБА_1 до складу формувань Цивільної оборони може бути підтверджено будь-якими фактичними даними, що містять інформацію про обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Міністерство закордонних справ України листом від 06 серпня 2018 року № 71.ВАВ-14-571/1-1212-18, на запит Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року № 01-12/2397/2018, надіслало завірену копію Положення про цивільну оборону СРСР, отриману з Державного архіву Російської Федерації, а також повідомило про неможливість надання копії Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами у зв`язку з тим, що воно має незнятий гриф обмеження доступу.  
Відповідно до п.п. 3, 5, 6, 7 Положення про цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 201-78 (далі - Положення) підготовка країни з цивільної оборони проводиться завчасно в мирний час з урахуванням розвитку зброї масового ураження та інших засобів нападу. Цивільна оборона СРСР організовується за територіальним принципом на всій території країни. Загальне керівництво цивільної оборони СРСР здійснює Рада Міністрів СРСР, а безпосереднє керівництво - Міністерством оборони СРСР. Керівництво цивільною обороною на об`єктах народного господарства здійснює керівник такого об`єкту, який виконує свої функції через штаби і служби цивільної оборони  
Нормами п. 12 Положення передбачено, що служби цивільної оборони створюються для виконання інженерно-технічних, медичних та інших спеціальних заходів цивільної оборони, підготовки сил та засобів, а також для забезпечення діяльності невоєнізованих формувань в ході проведення рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних робіт. Служби цивільної оборони поділялися на загальнорадянські, республіканські, крайові, обласні, районні, міські служби та служби об`єктів народного господарства. Такі служби створювалися з урахуванням рекомендацій керівника цивільної оборони СРСР. 
Силами цивільної оборони СРСР, згідно з п. 13 Положення, були невоєнізовані формування цивільної оборони та військові частини, а також залучені у відповідності до плану цивільної оборони організації та установи міністерств, відомств і виконавчих комітетів Рад депутатів робітників. 
Комплектування невоєнізованих формувань цивільної оборони особовим складом, технікою та матеріально-технічними засобами здійснюється керівниками цивільної оборони і керівниками служб цивільної оборони за рахунок об`єктів народного господарства, на базі яких вони створені.
Згідно з п. 16 Положення до невоєнізованих формувань цивільної оборони можуть в обов`язковому порядку зараховуватися громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років і жінки - від 16 до 55 років, за винятком військовозобов`язаних, які мають мобілізаційні приписи, інвалідів І та ІІ груп, вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років, а жінок з середньою та вищою медичною освітою - до 2 років. 
Громадяни СРСР, зараховані до невоєнізованих формувань, зобов`язані приймати участь в рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних роботах і виконанні інших завдань цивільної оборони. 
Таким чином, особа з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи має право на встановлення статусу інваліда війни у разі, якщо вона приймала участь у ліквідації таких наслідків у складі штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони СРСР. 
Формування цивільної оборони підлягали створенню на кожному об`єкті народного господарства, мали визначену чисельність, а їх укомплектування здійснювалося за рахунок громадян СРСР. Певна група громадян СРСР могла бути залучена до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони в обов`язковому порядку. 
За змістом п. 16 Положення громадяни СРСР підлягали залученню до невоєнізованих формувань цивільної оборони, а не входили до складу таких формувань в силу вимог закону.
Крім того, особа підлягала залученню до штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони певного рівня - загальнорадянського, республіканського, крайового, обласного, районного, міського чи певного об`єкта народного господарства.
На підтвердження факту участі у ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони та обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 надала суду копію виписки з протоколу загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Комінтерну від 24 січня 1991 року. Разом з тим, рішення загальних зборів колгоспників, проведених у 1991 році, не є належним доказом залучення позивача до складу формувань цивільної оборони станом на травень 1986 року. Колегія суддів звертає увагу на те, що у наданому позивачем витязі з протоколу загальних зборів від 24 січня 1991 року не зазначено на підставі яких доказів було зроблено висновок про залучення ОСОБА_1 до участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи 03 та 04 травня 1986 року саме в складі невоєнізованого формування Цивільної оборони СРСР.
Також до суду дані довідка колгоспу ім. Комінтерну Іванківського району Київської області від 15 липня 1991 року № 318, маршрутний лист, довідка сер. КИЕ-1 № 0003000, посвідчення серії НОМЕР_1 від 21 травня 2019 року. 
Дослідивши зазначені письмові докази, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вони підтверджують участь позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Разом з тим, такі документи не містять відомостей про залучення ОСОБА_1 до складу формувань Цивільної оборони.
В адміністративному позові та в апеляційній скарзі позивач звертала увагу суду на те, що направлення осіб на ліквідацію наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань цивільної оборони не завжди оформлювалося документально враховуючи обставини прийняття відповідних рішень.
Разом з тим, як раніше зазначалося, Положення про цивільну оборону СРСР було затверджене постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року. Отже, невоєнізовані формування цивільної оборони не є організаціями, які були утворені та почали функціонувати після аварії на Чорнобильській АЕС. 
Крім того, направлення позивача на виконання робіт з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи було оформлене документально - маршрутним листом. Однак у вказаному документі відсутні посилання на участь ОСОБА_1 у формуваннях цивільної оборони СРСР.  
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що за вказаних обставин підстави для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 відсутні. 
Колегія суддів вважає необхідним підкреслити, що підставою для відмови в задоволенні позову є відсутність доказів залучення позивача до формувань цивільної оборони саме у матеріалах цієї справи. 
Водночас у разі зібрання додаткових доказів, ОСОБА_1 не позбавлена можливості повторно звернутися до органів соціального захисту населення із заявою про встановлення їй статусу інваліда війни. 
Під час розгляду та вирішення даної справи колегія суддів також враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 279/12162/15-а, згідно якого не усі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підпадають під дію ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі  Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». З пояснювальної записки до проекту цього  Закону  вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню. Позивач не брав участь у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, тому висновок судів про відмову в задоволенні цього позову є обґрунтованим.
У постанові від 07 червня 2018 року у справі № 377/797/17 Верховний Суд висловив правову позицію стосовно того, що при вирішенні подібних спорів обставина щодо безпосередньої участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни на підставі п. 9 ч. 2  ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків, і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Враховуючи відсутність доказів безпосередньої участі ОСОБА_1 у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову. 
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 27 лютого 2020 року та не можуть бути підставами для його скасування. 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -       
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Суддя-доповідач                                                                       А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            Л.О. Костюк    

                                                                                                    В.В. Файдюк