Єдиний унікальний номер 227/423/20 
Номер провадження 22-ц/804/2355/20        

                                                               ПОСТАНОВА
                                                         ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мірути О.А.,
суддів: Мальованого Ю.М., Тимченко О.О.,
за участю секретаря судового засідання Дем`яносової О.А.,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 по цивільній справі № 227/423/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна та зустрічним цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, стягнення компенсації на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2020 року у складі судді Левченка А.М., повний текст рішення суду виготовлено 15 травня 2020 року,

                                         В С Т А Н О В И В:

       КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

           В лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому  просить: Здійснити поділ майна між ним та відповідачем, виділити на його користь і визнати за ним право особистої власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 119370 грн. та виділити на користь відповідача.Визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 119370 грн. Стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування позову зазначив, що позивач з 09.07.2011 року по 13.08.2018 року перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 . Під час перебування у шлюбі, 20.04.2012 року на підставі договору купівлі – продажу, за сумісні кошти подружжям, була придбана у спільну сумісну власність квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно експертного звіту про оцінку майна від 17.01.2020 року вартість квартири, станом на дату оцінки, складає 238740 грн. Приймаючи до уваги, що спірна квартира була придбана подружжям у період шлюбу, вона є їх спільною сумісною власністю.

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася з зустрічним позов до ОСОБА_3 в якому просить суд: Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до неї про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя та права особистої власності на ? частини квартири АДРЕСА_2 та визнати за нею право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 .Визнати автомобіль Mercedes-Benz Vito, державний номер НОМЕР_1 , 2002 року випуску, колір білий, легковий, пасажирський-b, загальний, дизельне паливо, об`єм двигуна 2151 см3, власна вага 1780 кг, повна вага 2700кг, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був проданий без її згоди та відома, зазначений транспортний засіб ОСОБА_2 зняв з обліку для реалізації в межах України та відчужив на ім`я ОСОБА_4 (батька відповідача).
    Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, що становить ? вартості автомобіля Mercedes-Benz Vito, державний номер НОМЕР_1 , 2002 року випуску, колір білий, легковий, пасажирський-b, загальний, дизельне паливо, об`єм двигуна 2151 см3, власна вага 1780 кг, повна вага 2700кг, в розмірі згідно ринкової вартості, встановленої авто-товарознавчою експертизою, або згідно повідомлення про суттєві зміни половини вартості за останньою грошовою оцінкою 197560 грн., що дорівнює 98780 грн. Стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.
            В обґрунтування позову зазначає, що в період шлюбу нею була придбана  за 70 000 грн. квартира за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу від 20.04.2012 року. Зазначена квартира була придбана за її особисті кошти, які знаходились на її особовому рахунку в ПАО КА “Приватбанк”, та були їй надані її батьками та дідусем до укладання шлюбу з позивачем, а тому не можуть бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя.  Крім того, під час перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_2 , на спільні кошти подружжя, 06.07.2017 року подружжям був придбаний автомобіль Mercedes-Benz Vito. До розірвання шлюбу позивач самостійно, без згоди ОСОБА_1 продав зазначений автомобіль своєму батьку ОСОБА_4 . 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

       Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна – задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на ? ідеальну частку квартири загальною площею 54,2 м. кв., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на ? ідеальну частку квартири загальною площею 54,2 м. кв., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .  В задоволенні зустрічного цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, стягнення компенсації – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору на суму 2387 грн. 40 коп. та витрати на залучення експерта в сумі 2600 грн.     
               Судове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 не довела набуття спірної квартири за кошти, які належали їй особисто, тому керуючись ст.ст. 60, 69,70 СК України, суд визнав за сторонами право спільної часткової власності по ? ідеальної частки квартири, кожному. 
                Також з зазначених підстав суд відмовив ОСОБА_1 у зустрічних позовних вимогах про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю.
               Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї автомобіля, який був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд визнав доведеною відсутність згоди ОСОБА_1 на продаж автомобіля, але відмовив у задоволенні позову через відсутність судового рішення про визнання недійсним договору, за яким був відчужений спірний автомобіль Mercedes-Benz Vito, НОМЕР_1 , або зустрічної позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такого договору недійсним.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідач ОСОБА_1 не погодилась з рішенням суду та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішенні неправильно встановив обставини, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків обставинам по справі. 
У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 наполягає, що на купівлю спірної квартири у період шлюбу вона витратила свої особисті кошти, які знаходилися на її особистому рахунку ПАО КБ «Приватбанк», відкритому ще до реєстрації шлюбу, та були надані її батьками та дідусем, до укладення шлюбу з відповідачем. Тобто, на її думку, вказані кошти були її особистою власністю, а тому придбана на них квартира не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю.
Окрім того, зазначає, що під час перебування у шлюбі з відповідачем, 20 червня 2018 року на сумісні кошти подружжя вони придбали автомобіль. До розірвання шлюбу відповідач самостійно, без її згоди та відома забрав автомобіль в особисте користування, зняв з обліку для реалізації в межах України та відчужив на ім`я ОСОБА_4 . Вважає, що оскільки вказаний автомобіль був придбаний нею та відповідачем у період шлюбу та сумісного проживання,  належав їм як подружжю на праві спільної сумісної власності та був проданий  ОСОБА_2 без її згоди, вона має право на отримання ? частки вартості вказаного автомобіля.

        УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

       Відзив на апеляційну скаргу не надано. 
       Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.  
У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги  підтримали та просили їх задовольнити у повному об`ємі.
            У судовому засіданні, в режимі відео конференції з Добропільським міськрайонним судом Донецької області, представник позивача ОСОБА_6 з доводами апеляційної скарги не погодився, просив відмовити у її задоволенні.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

    Як вбачаться, з матеріалів справи, 09.07.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 ( а.с. 68).
Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13.08.2018 року по справі №227/2485/18 шлюб між подружжям ОСОБА_8 – розірвано. Рішення набрало законної сили 13.09.2018 року (а.с. 10).
           Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 20.04.2012 року покупцем в особі ОСОБА_1 було придбано у спільну сумісну власність подружжя квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ціну 70 000 грн. Згідно експертного звіту про оцінку майна від 17.01.2020 дійсна вартість спірної квартири станом на день оцінки складає 238740 грн.(а.с. 12).
           З договору DAMDN25000715077236 від 22.03.2011 року вбачається, що ОСОБА_1 передала ПриватБанку грошові кошти строком на три місяці по 22.06.2011 року 38336,32 грн., які були розміщені на рахунку № НОМЕР_3 під 11% річних (а.с. 74).
            З договору DAMDN25000715077329 від 22.03.2011 року вбачається, що ОСОБА_1 передала ПриватБанку грошові кошти строком на три місяці по 22.06.2011 року 5650,00 грн., які були розміщені на рахунку № НОМЕР_4 під 11% річних (а.с. 76).    
    Відповідно до додатку №1 довідки АТ КБ “Приватбанк” від 11.03.2020 року на ім`я ОСОБА_1 26.09.2011 року, тобто під час шлюбу зі ОСОБА_2 , на підставі договору банківського вкладу DAMDN25000720046972, був відкритий «Мультивалютний» рахунок строком на 3 місяці, на якому було розміщено 43659, 83 грн. (а.с. 116,117).
    З ксерокопії фіскального чеку вбачається, що 18.04.2012 року ОСОБА_1 зняла з рахунку № НОМЕР_5 ПАТ КБ ПриватБанк суму у розмірі 43659, 83 грн.(а.с. 75).
            Відповідно до оригіналу фіскального чеку від 20.04.2012 року ОСОБА_9 зняв готівку на суму 14000 грн. (а.с.115). 
Згідно повідомлення по суттєві майнові зміни Єдиного державного реєстру декларації осіб, уповноважених на виконання функції держави або місцевого самоврядування, копія якого наявна в матеріалах справи, ОСОБА_4 06.07.2017 року придбав, а 20.06.2018 року отримав дохід від відчуження рухомого майна в сумі 197560 грн. від ОСОБА_4 . Факт придбання, продажу та отримання доходу від продажу саме спірного автомобіля Mercedes-Benz Vito, НОМЕР_1 , був визнаний сторонами в судовому засіданні та суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

          ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

        МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону, рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , виходив з того, ОСОБА_1 не доведений факт набуття спірної квартири за кошти, які належали їй особисто, а тому суд прийшов до висновку про необґрунтованість заявлених зустрічних позовних вимог про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 . 
Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає правильним, оскільки він відповідає встановленим по справі обставинам, наявним у матеріалах справі доказам та зробленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Вирішуючи справу, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що оскільки спірне майно придбане у шлюбі за спільні кошти подружжя, то квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що квартира є її особистою приватною власністю, що була придбана протягом менше двох днів з дня зняття коштів у сумі 43 659, 83 грн., які були її особистою власністю, з її особистого вкладу, який знаходився в ПАТ КБ «Приватбанк», а саме 22 березня 2011 року, в тому числі з нарахуванням відсотків, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя, спростовуються матеріалами справи, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії договору № SAMDN25000715077236 (вклад «Мультивалютний» від 22.03.2011 року (а.с.74) встановлено, що ОСОБА_10 ) було внесено на рахунок банку, а саме на розрахунковий рахунок № НОМЕР_3 грошові  кошти у сумі 38 336, 32 грн.
Відповідно до додатку №1 до довідки АТ КБ “Приватбанк” від 11.03.2020 року № А3T690FS4SAA08CG договір банківського вкладу DAMDN25000720046972, ОСОБА_1 зняла грошові кошти у сумі 43 659, 83 грн. (а.с.117), тобто зовсім з іншого рахунку.
Крім того, вказаний договір було відкрито 26.09.2011 року, тобто в період шлюбу зі ОСОБА_2 , тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість доводів ОСОБА_1 про те, що кошти в сумі 43659, 83 грн. є її особистою приватною власністю. 
Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не доведено, що зняття її батьком ОСОБА_11 20.04.2012 року грошових коштів на суму 14000 грн., в день укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, були використані на придбання спірної квартири та були подаровані ОСОБА_11 особисто ОСОБА_1 , а не подружжю ОСОБА_8 , з метою купівлі ними спірної квартири у спільну сумісну власність подружжя, оскільки станом на 20.04.2012 року подружжя Щолокових перебувало у шлюбі, оскільки жодних доказів її доводів суду не надано.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про  недоведеність факту набуття ОСОБА_1 спірної квартири за кошти, які належали їй особисто, а тому погоджується з висновком суду про недоведеність заявлених зустрічних позовних вимог про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
При задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції правильно застосував ст.ст. 60,63,70 СК України, визнав спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визначив частки майна дружини та чоловіка рівними, по ? частині.
            Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації, що становить ? частини вартості автомобіля Mercedes-Benz Vito, державний номер НОМЕР_1 , з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, презумпції правомірності правочину, за відсутності судового рішення про визнання недійсним договору, за яким був відчужений спірний автомобіль Mercedes-Benz Vito, НОМЕР_1 , або зустрічної позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такого договору недійсним, заявлена у цій справі зустрічна позовна вимога про застосування наслідків недійсності правочину у вигляді компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна задоволенню не підлягає.
Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається та визнано сторонами по справі, що згідно повідомлення про суттєві майнові зміни Єдиного державного реєстру декларації осіб, уповноважених на виконання функції держави або місцевого самоврядування ОСОБА_4 06.07.2017 року придбав, а 20.06.2018 року отримав дохід від відчуження рухомого майна в сумі 197560 грн. від ОСОБА_4 . Факт продажу та отримання доходу від продажу саме спірного автомобіля Mercedes-Benz Vito, НОМЕР_1 позивач ОСОБА_4 не заперечує.
     Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.07.2011 року по 13.09.2018 року.
     Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13 серпня 2018 року про розірвання шлюбу не встановлено, коли сторони припинили фактичні шлюбні відносини. ( а.с. 10)
     Сторони у справі визнали, що обидва подружжя в період шлюбу працювали та мали дохід.
     Тобто, автомобіль Mercedes-Benz Vito, НОМЕР_1 був придбаний ОСОБА_4 за час шлюбу, а тому відповідно до ст. 60 СК України, є майном, що належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
     З матеріалів справи вбачається, що продаж автомобіля Mercedes-Benz Vito, НОМЕР_1 , який був спільною сумісною власністю подружжя, був здійснений ОСОБА_4 , який не спростував доводи ОСОБА_1 щодо відсутності її згоди на продаж спірного автомобіля.
      Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України. 
      Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
      Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане
за договором, використане в інтересах сім`ї.
               У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.
               Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не
в інтересах сім`ї чи не на її потреби.
               На підставі викладеного, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї автомобіля, який був об`єктом спільної сумісної власності подружжя через відсутність судового рішення про визнання недійсним договору, за яким був відчужений спірний автомобіль Mercedes-Benz Vito, НОМЕР_1 , або зустрічної позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такого договору недійсним.
                Одночасно, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами,  суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшли правильного висновку про те, що спірний автомобіль, набутий за час шлюбу, був спільною сумісною власністю подружжя, що не заперечується сторонами. Проте відповідач здійснив його продаж іншій особі без згоди позивачки, як другого з подружжя.
                Оскільки вищевказаний автомобіль, який є спільним сумісним майном подружжя, було відчужено ОСОБА_2 без згоди дружини, що встановлено судовим рішенням, а доказів того, що отримані ним кошти було використано в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, апеляційний суд на підставі досліджених доказів дійшов висновку про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Mercedes-Benz Vito, НОМЕР_1 у розмірі 98780 грн.
    На підставі викладеного, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині не погодження з судовим рішенням щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання автомобіля Mercedes-Benz Vito, державний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації, що становить ? вартості автомобіля Mercedes-Benz Vito, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 98780 грн., обґрунтованими, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню. 
Такий висновок повністю узгоджується з постановою КЦС ВС від 05.04.2019 № 645/4711/15-ц (61-40897св18).
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення вказаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, крім того, вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що не входить до повноважень апеляційного суду. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

        ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно з положеннями пункту 4 частини 1, частини 4 статті 376 ЦПК, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Оскільки апеляційним судом встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення грошової компенсації за реалізований автомобіль та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Відповідно положень ч. 13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи наведене, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції 987 гривень 80 копійок та понесені витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1481 гривня 70 копійок.

Керуючись ст. ст.7, 19, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -   

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення грошової компенсації за реалізований автомобіль, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
            Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення на її користь грошової компенсації за продаж автомобіля, задовольнити.
            Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості автомобіля Mercedes-Benz Vito, НОМЕР_1 , в розмірі 98780 ( дев`яносто вісім тисяч сімсот вісімдесят ) гривень.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції 987 гривень 80 копійок та понесені витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1481 гривня 70 копійок.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення,  шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя:      О.А. Мірута 

Судді:        О.О. Тимченко

Ю.М. Мальований 

Повне судове рішення виготовлено   22.10.2020 року 

Суддя: