ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 915/942/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Головея В.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ 
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2020 року, м. Миколаїв, суддя Давченко Т.М., повний текст рішення складено 25.09.2020 року
у справі № 915/942/20
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ 
до відповідача  ОСОБА_1 , смт. Токарівка Веселинівського району Миколаївської області
про стягнення грошових коштів у загальній сумі 168 628 грн. 01 коп.,-
В С Т А Н О В И В:
          Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В липні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ звернулося до Господарського суду Миколаївської області із позовом до ОСОБА_1 , смт. Токарівка Веселинівського району Миколаївської області в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь за договором від 04.08.2017 року б/н грошові кошти у загальній сумі 168 628 грн. 01 коп., із яких: 70 986 грн. 34 коп. ? заборгованість за кредитом; 29 413 грн. 44 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 55 414 грн. 73 коп. - пеню; 12813 грн. 50 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ посилається на неналежне виконання Фізичною особою-підприємцем Підвашецькою Оленою Степанівною, смт. Токарівка Веселинівського району Миколаївської області, якою в подальшому припинено підприємницьку діяльність, кредитних зобов`язань, передбачених "Умовами та правилами надання банківських послуг", Тарифами Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http:/privatbank.ua, котрі разом із заявою відповідача від 04.08.2017 року про приєднання до Умов та правил надання послуг "КУБ" складають кредитний договір від 04.08.2017 року, у зв`язку з чим, у останньої утворилася заборгованість по кредиту, у розмірі, визначеному позивачем.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2020 року у справі №915/942/20 (суддя Давченко Т.М.) у позовних вимогах Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ до ОСОБА_1 , смт.Токарівка Веселинівського району Миколаївської області відмовлено у повному обсязі.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за наявних в матеріалах справи документах, а саме з виписок по рахунках фізичної особи ОСОБА_1 , смт. Токарівка Веселинівського району Миколаївської області неможливо встановити момент виникнення заборгованості відповідача перед Банком на вказаний ним розмір заборгованості та взагалі природу утворення заборгованості відповідача перед Банком, оскільки позивачем не подано суду документи, що підтверджують перерахунок зазначених ним у позовній заяві коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 , смт.Токарівка Веселинівського району Миколаївської області. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що з підстав, наведених вище також неможливо нараховувати на заборгованість відповідача процентів, комісії та пені на умовах Анкети-заяви, якою, окрім іншого взагалі не передбачено можливості стягнення з клієнта пені за несвоєчасне виконання договірних зобов`язань. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено існування обставин про виникнення у відповідача заборгованості у спірній сумі в межах договору від 04.08.2017 року та наявності підстав для стягнення з відповідача в межах цього договору основної суми заборгованості, процентів, комісії та пені. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2020 року у справі № 915/942/20 скасувати повністю та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ задовольнити у повному обсязі, а також вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник, посилаючись на факт надання ним належних та допустимих доказів на підтвердження наявності невиконання відповідачем кредитних зобов`язань, зазначає, що останнім, навпаки, не надано жодних документів на спростування позовних вимог Банку. Крім того, на переконання Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк", м.Київ, суд першої інстанції, в порушення вимог процесуального закону, зайняв позицію відповідача по справі, невмотивовано відхилив доводи позивача, звільнивши позичальника від здійснення ним господарських зобов`язань за кредитним договором.
Також скаржник звертає увагу колегії суддів Південно-західного апеляційного господарського суду на ту обставину, що у даному випадку не може братися до уваги позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 щодо запропонованих Умов та правил банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позивача, оскільки у справі, яка переглядається, кредитний договір у встановленому порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору.
Крім того, посилаючись на низку викладених у постановах Верховного Суду правових позицій, на думку скаржника, підпис позичальником Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку не є обов`язковим.
Також, скаржник зазначає, що факт укладення між позивачем та позичальником кредитного договору є доведеним, оскільки доказом користування кредитними коштами є саме виписка по рахунку за період з 18.08.2017 року по 10.06.2020 року, яка підтверджує період дії даних правовідносин.
Разом з наведеним вище, скаржник, посилаючись на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 10.06.2015 року у справі № 6-449цс15 та від 09.07.2018 року у справі № 61-10524св18, стверджує, що у разі не спростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Отже, на переконання позивача, встановивши, що Банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2019 року у справі № 915/942/20, справу вирішено розглядати в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму (що станом на момент подання позову у даній справі складає 210 200 грн. 00 коп.). 
В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову. 
Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа № 915/942/20 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 168 628 грн. 01 коп.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2019 року у справі № 915/942/20 є правомірним та таким що не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

04.08.2017 року Фізична особа-підприємець Підвашецька Олена Степанівна, смт.Токарівка Веселинівського району Миколаївської області, шляхом використання електронного цифрового підпису через систему інтернет-клієнт-банкінгу підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання послуги ,,КУБ", відповідно до якої, позичальник приєдналася до розділу 3.2.8. Умов та правил надання банківських послуг «КУБ», які розміщені на офіційному веб-сайті Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» http://privatbank.ua., приймає на себе всі зобов`язання, зазначені в цих Умовах та укладає кредитний договір.
Як вбачається з вищевказаної заяви, а саме з п. 1.1., видом кредиту є строковий кредит. Пунктом 1.2. визначено що розмір кредиту визначається Приватбанком, який вказується у профайлі позичальника на сайті kub.pb.ua. Строк кредиту відповідно до п. 1.3. складає 12 місяців з моменту видачі коштів. Проценти (комісія) за користування кредитом становлять 2 % в місяць від початкового розміру кредиту (1.4.). Порядок погашення заборгованості за кредитом визначає сплату щомісяця рівними частинами до календарного числа місяця, в який було здійснено видачу коштів (п. 1.5.). У випадку порушення строку погашення заборгованості за кредитом, що зазначений в пункті 1.5 заяви, проценти за користування кредитом становлять 4 % на місяць від суми заборгованості. При цьому сплачується неустойка в розмірі і згідно розділу 3.2.8. Умов та Правил надання банківських послуг ( п. 1.5.).
З п. 4 Заяви-анкети вбачається, що схвалена сума кредиту складає 60   000 грн. на 12 місяців, дата фактичної видачі кредиту з перерахуванням коштів на рахунок клієнта - 04.04.2017 року, сума щомісячного платежу складає 6   200 грн.
З банківської виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , смт.Токарівка Веселинівського району Миколаївської області в період з 18.08.2017 року по 10.06.2020 року по рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що загальний вихідний залишок Актив становить - 70 986 грн. 34 коп.
З банківської виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , смт. Токарівка Веселинівського району Миколаївської області в період з 18.08.2017 року по 10.06.2020 року по рахунку № НОМЕР_2 вбачається, що загальний вихідний залишок Актив становить 0 грн.
З банківської виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , смт. Токарівка Веселинівського району Миколаївської області з 18.08.2017 року по 10.06.2020 року по рахунку № НОМЕР_3 вбачається, що загальний вихідний залишок Актив становить - 29 413 грн. 44 коп.
З банківської виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , смт. Токарівка Веселинівського району Миколаївської області з 18.08.2017 року по 10.06.2020 року по рахунку № НОМЕР_4 вбачається, що загальний вихідний залишок Актив становить - 12 813 грн. 50 коп.
Як убачається з наданого банком розрахунку заборгованості за договором від 04.08.2017 року, б/н, станом на 10.06.2020 року у ОСОБА_1 , смт.Токарівка Веселинівського району Миколаївської області утворилась заборгованість за кредитом у сумі 168   628 грн. 01 коп., яка складається з наступного:
- 70 986 грн. 34 коп. - залишок простроченої заборгованості;
- 29 413 грн. 44 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом;
- 55414 грн. 73 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором;
- 12 813 грн. 50 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом.
Крім того, з вищевказаного розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 18.08.2017 року залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 125   000 грн., який у подальшому частково сплачувався відповідачем по справі, а саме: 18.09.2017 року - 10 416 грн. 67 коп., 18.10.2017 року - 10416 грн. 67 коп., 18.11.2017 року - 10 416 грн. 67 коп., 18.12.2017 року - 10 416 грн. 67 коп., 18.01.2018 року - 10 416 грн. 67 коп., 22.02.2018 року - 202 грн. 31 коп., 23.02.2018 року - 263 грн. 86 коп., 24.02.2018 року - 228 грн. 31 коп., 25.02.2018 року - 137 грн. 28 коп., 26.02.2018 року - 184 грн. 82 коп., 27.02.2018 року - 54 грн. 11 коп., 28.02.2018 року - 71 грн. 20 коп., 01.03.2018 року - 214 грн. 75 коп., 02.03.2018 року - 120 грн. 78 коп., 03.03.2018 року - 39 грн. 30 коп., 10.03.2018 року - 64 грн. 61 коп., 11.03.2018 року - 55 грн. 79 коп., 12.03.2018 року - 81 грн. 53 коп., 17.03.2018 року - 135 грн. 96 коп., 18.03.2018 року - 75 грн. 70 коп. 
Також з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань колегією суддів вбачається що 12.11.2019 року відповідачем була припинена господарська діяльність як фізичної особи-підприємця, про що внесено відповідний запис.
Інших належних та допустимих доказів щодо укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору по господарській справі № 915/942/20 матеріали справи не містять.
Отже предметом спору у даній справі є стягнення з ОСОБА_1 , смт. Токарівка Веселинівського району Миколаївської області заборгованості за кредитними зобов`язаннями від 04.08.2017 року № б/н, та штрафних санкцій.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником у апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Як убачається зі змісту ст. 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", а саме, ч. 8 ст. 4 передбачено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
У відповідності до ст. 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. 
Відтак, суд першої інстанції вірно дійшов висновку щодо розгляду даного спору саме судом господарської юрисдикції, оскільки саме господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 Цивільного кодексу України).
Згідно із ч. 1 ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим, банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом ст. 1056-1 Цивільного кодексу України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Отже в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
З урахуванням положень п. 2 ст. 1 Цивільного кодексу України відносини повинні бути засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Крім того, ст. 6   і   627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
          Як вірно встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання послуги ,,КУБ", підписана Фізичною особою-підприємцем Підвашецькою Оленою Степанівною, смт. Токарівка Веселинівського району Миколаївської області 04.08.2017 року, шляхом використання електронного цифрового підпису через систему інтернет-клієнт-банкінгу, містить лише встановлені умови для нарахування за кредитними зобов`язаннями відповідача процентів та комісії, натомість, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
          При цьому, Банк, пред`являючи вимоги про погашення наданих кредитних коштів, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку, на думку позивача, фактично отримав в борг позичальник), процентів та комісії, посилаючись на приєднання відповідачем до Умов та правил надання банківських послуг «КУБ», які розміщені на офіційному веб-сайті Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» http://privatbank.ua., та на те, що остання прийняла на себе всі зобов`язання, зазначені в цих Умовах, як невід`ємні частини договору, просив суд стягнути всі складові кредитного зобов`язання, зокрема пеню.
          При цьому, Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (діє до повного виконання зобов`язань Сторонами - п. 3.2.8.11 Умов) та інші умови.
Водночас колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки, оскільки підпису позичальника на вищевказаних документах, наданих позивачем не вбачається.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, про що висловлено правову позицію у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Протилежне не доведено позивачем суду при розгляді вказаної справи.
Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що «Витяг з Умов та правил надання банківських послуг», який надано позивачем та міститься в матеріалах даної справи та який не містить підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04.08.2017 року шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуги «КУБ».
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.09.2019 у справі № 916/2755/18, від 12.03.2020 року у справі № 916/548/19.
          До того ж колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися, або могли змінюватися самим позивачем в період - з часу виникнення спірних правовідносин (04.08.2017 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20.07.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» у будь-яких редакціях, що виникли пізніше, ніж момент укладання кредитного договору, і були найбільш сприятливі для можливості задоволення позову судом. 
Отже наданий Банком Витяг з «Умов..» не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, згідно з приписами господарського процесуального законодавства України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду звертає увагу позивача, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Так, наданий позивачем Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача, як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді Анкети - заяви та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Відтак відсутні підстави вважати, що при підписанні Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ» Фізичною особою-підприємцем Підвашецькою Оленою Степанівною, смт. Токарівка Веселинівського району Миколаївської області, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності у Банку підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, процентами, нарахованими на прострочену заборгованість, комісії та пені за кредитним договором від 04.08.2017 року, оскільки Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», не може бути розцінений судами як частина договору, укладеного між сторонами. 
Відтак, Господарський суд Миколаївської області вірно дійшов висновку щодо застосування лише умов кредитних зобов`язань, викладених у підписаній 04.08.2017 року Фізичною особою-підприємцем Підвашецькою Оленою Степанівною, смт. Токарівка Веселинівського району Миколаївської області Анкеті - заяві про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ».
З огляду на зазначене вище, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо помилковості незастосування судом першої інстанції при розгляді справи № 915/942/20 Умов та правил надання банківських послуг, визнаються колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду як такі, що не заслуговують на увагу.
Щодо доводів скаржника про відсутності підстав у суду першої інстанції для задоволення позовних вимог останнього, а саме, стягнення основної суми заборгованості, процентів за користування кредитними коштами, комісії та неустойки, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідача заявленої позивачем кредитної заборгованості суд першої інстанції вірно дійшов висновку про їх відсутність, оскільки, зважаючи на подані позивачем до матеріалів справи виписки з поточних рахунків відповідача неможливо встановити факт утворення його заборгованості за кредитними зобов`язаннями саме за наданим Банком кредитом у розмірі 60 000 грн, на що посилається позивач у поданій ним позовній заяві, та що підтверджується умовами Анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ».
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області з висновком, викладеним ним в оскаржуваному рішенні, що на підставі наявних матеріалів дійсно неможливо встановити отримання спірних кредитних кошти саме в межах спірних кредитних зобов`язань, оскільки з цього приводу позивачем ані суду першої інстанції, ані Південно-західному апеляційному господарському суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували отримання позичальником кредитних грошових коштів саме в сумі 60 000 грн. надано не було. Натомість, позивачем надано суду роздруківки щодо руху кредитних коштів, наданих відповідачу, з яких вбачаються зовсім інші суми, зокрема надання 125 000 грн., із іншою сумою залишку як по сумі кредиту, так і по сумі процентів тощо, без надання інших доказів виникнення у відповідача суми боргу, заявленої позивачем в позові. Матеріали справи не містять доказів у встановленому порядку зміни позивачем предмету або підстави позовних вимог.
З огляду на недоведеність позивачем факту наявності між сторонами кредитних правовідносин саме на 60 000 грн. суд першої інстанції також дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача процентів та комісії, передбачених Анкетою - заявою про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ». 
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області щодо відсутності підстав для задоволення позову у даній справі, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактичне існування обставин, викладених ним у позовній заяві, що, в свою чергу, унеможливлює задоволення його позовних вимог.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що вимоги скаржника, зазначені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2020 року у справі № 915/942/20 є таким, що не підлягає скасуванню або зміні. 
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів зауважує, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду Миколаївської області відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2020 року у справі № 915/942/20 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2020 року у справі № 915/942/20 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2020 року у справі № 915/942/20 - залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Н.М. Принцевська	
 	В.М. Головей