Постанова
Іменем України
 
07 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 209/1389/19
провадження № 61-10895св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,	
відповідач – ОСОБА_1 ,	
треті особи:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що з 28 квітня 2001 року  ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з                              ОСОБА_1 .
Від попереднього шлюбу ОСОБА_1 має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , 1992 року народження, та           ОСОБА_3 , 1992 року народження. У шлюбі з відповідачем народилася донька ОСОБА_4 , 2002 року народження.
Рішенням Виконавчого комітету Дніпровської районної ради міста Дніпродзержинська від 17 травня 2006 року сім`ї ОСОБА_1 надано для проживання квартиру АДРЕСА_1 , як службове приміщення.
У 2015 році ОСОБА_1 припинив проживати у вищевказаній квартирі.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 листопада 2017 року шлюб між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_1 розірвано.
Рішенням Виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 26 грудня 
2018 року спірну квартиру виключено з числа службових приміщень Міністерства оборони України та передано в комунальну власність міста.
ОСОБА_1 також вказувала, що вона та діти не чинять перешкод ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою. 
Проте, відповідач не піклується та не цікавиться зазначеним житлом. Натомість, позивач повністю утримує житло та сплачує комунальні платежі.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 листопада 2019 року (у складі судді 
Багбая Є. Д.) позов  ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом у квартирі АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не проживає у вищевказаній квартирі більше чотирьох років, не цікавиться квартирою, не сплачує комунальні послуги, а тому позивач не може в повній мірі реалізувати своє право користування та розпорядження квартирою, що є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю його понад шість місяців без поважних причин.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що підстави для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у зв`язку з відсутністю понад шість місяців без поважних причини, відсутні.
При цьому апеляційний суд виходив з того, що відповідач з серпня          2015 року тимчасово проживає у казармі Військової частини НОМЕР_1 у період призову на військову службу на особливий період.
Відповідачем спростовано доводи позивача про втрату ним інтересу до квартири.
Крім того, спірна квартира надавалася відповідачу на склад сім`ї з п`яти осіб як службове житло, у зв`язку із проходженням служби у військовій частині НОМЕР_2 , іншого житла відповідач не має. 
Визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, не відповідатиме пропорційності переслідуваній легітимній меті, яка передбачена статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням того, що відповідач тривалий час проживав у спірному житловому приміщенні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій 21 липня 2020 року,  ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Разом з тим, постанова апеляційного суду прийнята з урахуванням доказів, які подані до апеляційного суду разом з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , і судом першої інстанції не досліджувались.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що з 28 квітня 2001 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .
До укладання шлюбу ОСОБА_1 мала двох неповнолітніх дітей від попереднього шлюбу: ОСОБА_2 , 1992 року народження, 
та ОСОБА_3 , 1992 року народження.
У шлюбі з ОСОБА_1 народилась донька ОСОБА_4 , 2002 року народження.
11 квітня 2006 року начальник Дніпропетровського гарнізону звернувся до командувача військ Південного оперативного командування з клопотанням про надання ОСОБА_1 на склад сім`ї п`ять осіб квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Виконавчого комітету Дніпровської районної ради міста Дніпродзержинська від 17 травня 2006 року ОСОБА_1 з сім`єю з п`яти осіб надано для проживання службове житло – квартиру АДРЕСА_1 .
19 травня 2006 року ОСОБА_1 видано ордер на службове жиле приміщення.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 розірвано.
Вказаним судовим рішенням встановлено, що  подружжя понад два роки не підтримувало подружні стосунки та з 15 серпня 2015 року припинило сумісне проживання.
06 вересня 2017 року відповідач ОСОБА_1 звертався до поліції щодо вчинення перешкод у проживанні у спірній квартирі шляхом заміни замків та доступу до особистих речей.
Рішенням Виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 26 грудня 
2018 року квартиру АДРЕСА_1 виключено з числа службових приміщень Міністерства оборони України та передано в комунальну власність міста.
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1  від 27 травня 2019 року відповідач ОСОБА_1 тимчасово проживає без реєстрації в гуртожитку військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР (далі – ЖК УРСР) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статей 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом. 
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог, посилалась на те, що відповідач ОСОБА_1 понад шість місяців не проживає у квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин, не піклується та не цікавиться зазначеним житлом, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним майном.
Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 вказував, що у 2014 році він безпосередньо брав участь в Антитерористичній операції на Сході України та перебував в районі проведення Антитерористичної операції в Донецькій області.
Крім того, оскільки на період проведення Антитерористичної операції на Сході України (Операції об`єднаних сил) військові частини переведені на казарменне положення, у зв`язку з дією особливого періоду, з жовтня     2014 року відповідач постійно перебуває в зоні розташування військової частини НОМЕР_1 та проживає тимчасово у гуртожитку військової частини на АДРЕСА_2 .
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції встановив, що у вересні 2017 року відповідач звертався до правоохоронних органів із заявою щодо перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою.   
Також апеляційним судом встановлено, що відповідач не втратив інтерес до спірної квартири, яка є єдиним його житлом, а причини його не проживання у квартирі понад шість місяців є поважними.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР.
Право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.
Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав».
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року 
поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
У рішенні від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» – це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення 
у справі «Баклі проти Сполученого Королівства», від 11 січня 1995 року).
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).
Таким чином, постанова суду апеляційної інстанції є достатньо мотивованою та такою, що прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу на підставі доказів, які не були подані до суду першої інстанції, та не вирішив питання щодо підстав прийняття таких доказів, встановлення нових обставин не заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції не встановлював нові обставини справи, а надавав оцінку доказам, використаним судом першої інстанції.
Докази, додані ОСОБА_1 до апеляційної скарги, були предметом дослідження суду першої інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судового рішенні не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська В. С. Висоцька А. І. Грушицький