ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 р.	Справа № 520/699/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.,
суддів: Бершова Г.Є. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Слобожанської митниці Держмитслужби на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.07.2020, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., м. Харків, повний текст складено 23.07.2020 по справі № 520/699/2020 за позовом          ОСОБА_1 до         Слобожанської митниці Держмитслужби                 
          про визнання протиправними та скасування рішення та картки відмови, стягнення суми судового збору та відшкодування витрат на правову допомогу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Слобожанської митниці Держмитслужби, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Державної митної служби України Слобожанської митниці № UА807000/2019/000348/2 від 28.12.2019 року про коригування митної вартості; скасувати рішення Слобожанської митниці про відмову в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, оформлене карткою відмови №UА807200/2019/80099; стягнути з відповідача на користь позивача суми судового збору в розмірі 1681,60 грн. та суму 5750 грн у вигляді відшкодування витрат на правову допомогу.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.07.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Державної митної служби України Слобожанської митниці № UА807000/2019/000348/2 від 28.12.2019 року про коригування митної вартості.
Скасовано рішення Слобожанської митниці Держмитслужби про відмову в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, оформлене карткою відмови №UА807200/2019/80099.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Слобожанської митниці Держмитслужби (адреса: 61003, м. Харків, вул. Короленка, 16-б, код ЄДРПОУ 43332958) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору розмірі 1681,60 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 копійок).
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Слобожанської митниці Держмитслужби (адреса: 61003, м. Харків, вул. Короленка, 16-б, код ЄДРПОУ 43332958) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5402 грн. (п`ять тисяч чотириста дві гривні).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що порушення норм матеріального права, які допустив суд при винесенні оскаржуваного рішення, полягають у неправильному тлумаченні закону, а саме - ст.ст. 52, 53, 54, 55, 64 Митного  кодексу України; незастосуванні закону, який підлягав застосуванню, а саме: ст. 58 МКУ (щодо наявності обставин, які виключали можливість застосування  першого методу визначення митної вартості); ч. 2 ст.52, ч. 1 ст. 257, ч. 8 ст. 264 МКУ (щодо обов`язку декларанта заявляти точні відомості про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення); Правил заповнення декларації митної вартості, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 599 (щодо переліку документів, якими підтверджується вартість послуг з перевезення). Акцентує увагу на тому, що позивачем не було надано жодного платіжного (банківського) документа щодо оплати транспортного засобу. В той час як лист компанії "INFOSTYLE" DOO про відсутність будь-яких претензій з приводу договору купівлі-продажу, що стосується транспортного засобу  не є належним підтвердженням фактичної оплати за транспортний засіб в розумінні ст. 53 МКУ. Вважає,  що належним підтвердженням заявленої митної вартості можуть слугувати банківський документ про оплату із ідентифікаційними ознаками даного транспортного засобу, а також, наприклад, відмітка на інвойсі із печаткою "оплачено", оформлена відповідно до законів та торгових звичаїв країни Чорногорія. Вказує, що картка відмови від 28.12.2019                                     № UA807200/2019/80099 вичерпала свою дію 28.12.2019 фактом її виконання ОСОБА_1 шляхом здійснення декларування транспортного засобу за новою ЕМД №UA807200/2019/801590. Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що на час звернення позивача до суду спірна картка відмови вичерпала свою дію і права та інтереси позивача жодним чином не порушувала, з отже підстави для її скасування та дослідження правомірності відсутні. Щодо висновку суду про розподіл судових витрат зазначає, що заявлена позивачем вимога про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу не підтверджена належними та допустимими доказами. Також вказує на неправильне визначення судом першої інстанції суму судового збору за подання вказаного позову, оскільки саме сума сплачених декларантом митних платежів на виконання рішення про коригування митної вартості є загальною сумою майнових вимог позивача, тобто ціною позову, з якої позивач мав сплатити судовий збір за подання позову, а митниця - за подання апеляційної скарги. 
Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Учасники справи про розгляду справи повідомлені заздалегідь і належним чином.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено  та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що   26.12.2019 до митного поста "Харків-центральний" Слобожанської митниці Держмитслужби особою, уповноваженою на декларування ФОП ОСОБА_2 (ІПН ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) була подана митна декларація №UА807200/2019/801402 на товар "Автомобіль легковий, з двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення (дизелем або напівдизелем), з робочим об`ємом циліндрів двигуна понад 1 500 см3, але не більш як 2 500см3, що використовувалася понад 5 років, призначений для перевезення людей по дорогам загального користування: Автомобіль марки "Renaut", модель Megane caravan, ідентифікаційний код НОМЕР_3 , модельний рік - 2010 р., календарний рік виготовлення - 2010 р.".
Декларантом була визначена митна вартість за 1 методом, а саме на підставі рахунку-фактури (інвойсу) від 26.09.2018 №01/2018, та складала 2500,00 євро.
На підтвердження розрахунків подано: акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу №UA807200/2019/8\01402 від 27.12.2019; рахунок-фактура (інвойс) №01/2018 від 26.09.2018; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 від 27.02.2018 та № НОМЕР_5 від 10.12.2019; договір про надання послуг митного брокера №0412/2019 від 04.12.2019; довідка №41975 від 26.12.2019; свідоцтво б/н від 10.12.2019; тех. опис б/н від 04.12.2019; касовий ордер, що підтверджує сплату митних та інших платежів № 22789331 від 23.12.2019; паспортний документ фізичної особи, що містить інформацію про місце постійного або тимчасового проживання на території України № НОМЕР_6 від 10.05.2006.
Посадовою особою митниці проведено процедуру консультації між митницею та декларантом з метою обміну наявною інформацією та обґрунтованого вибору методу визначення митної вартості товарів, та було доведено рівень митної вартості, який є в наявності у митного органу, а саме: 3733,91 євро згідно цінової інформації, наявної в АСМО Інспектор про митні оформлення ідентичних та подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено МД №UA305160/2019/101867 від 17.2.2019.
27.12.2019 від декларанта надійшов лист з повідомленням щодо неможливості надання додаткових документів на підтвердження заявленої митної вартості та проханням прийняти рішення про коригування митної вартості по митній декларації №UA807200/2019/801402. 
28.12.2019 Слобожанською митницею прийнято рішення про коригування митної вартості №UА807000/2019/000348/2 відносно ввезеного транспортного засобу та визначено його вартість на рівні 3733,91 євро та складено картку відмови в прийнятті митної декларації, митного оформлення випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА807200/2019/80099 від 28.12.2019.
В подальшому транспортний засіб було оформлено згідно частини 7 статті 55 Митного кодексу під фінансову гарантію та випущено у вільний обіг за новою митною декларацією МД від 28.12.2019 № ЦА807190/2019/801590.
Не погодившись із прийнятими Слобожанською митницею  рішеннями, позивач звернувся до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд  першої інстанції виходив з того, що ненадання позивачем банківського платіжного доручення не може бути підставою для коригування митної вартості за наявності інших документів (рахунка-фактури, акта приймання-передачі автомобіля), які є достатніми, підтверджують числові значення усіх складових митної вартості імпортованого товару та не містять розбіжностей. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем подано до митниці пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості товару за основним методом, відповідачем не підтверджено належними доводами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідачем не спростована, наявність належних підстав для коригування митної вартості відповідачем не доведена.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Згідно з ч. 2   ст. 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Статтею 54 Митного кодексу України (далі - МК України) встановлено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості (ч.1).
Відповідно до статей 49, 50 Митного кодексу України (МК України) митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.
Згідно з частиною першою статті 51, частиною першою статті 52 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу; заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.
Як встановлено частиною другою статті 52 МК України, декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.
Відповідно до ч.2 та ч.3  ст. 57 МК України основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою статті 53 Митного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, зокрема, є: декларація митної вартості та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару.
Матеріалами справи підтверджується, що декларантом була визначена митна вартість за 1 методом, а саме на підставі рахунку-фактури (інвойсу) від 26.09.2018 №01/2018, та складала 2500,00 євро. 
На підтвердження заявленої митної вартості товару декларант до митної декларації подав достатні документи для підтвердження заявлених відомостей про митну вартість товару за ціною договору, серед яких, зокрема: акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу №UA807200/2019/8\01402 від 27.12.2019; рахунок-фактура (інвойс) №01/2018 від 26.09.2018; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 від 27.02.2018 та № RPENHRP19003 235894637 від 10.12.2019; договір про надання послуг митного брокера №0412/2019 від 04.12.2019; довідка №41975 від 26.12.2019; свідоцтво б/н від 10.12.2019; тех. опис б/н від 04.12.2019; касовий ордер, що підтверджує сплату митних та інших платежів № 22789331 від 23.12.2019; паспортний документ фізичної особи, що містить інформацію про місце постійного або тимчасового проживання на території України № НОМЕР_6 від 10.05.2006.
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості (шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом).
Відповідно до пункту 1 частиною 4 ст. 54 МК України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки: 1) числового значення заявленої митної вартості; 2) наявності в поданих документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів; 3) наявності в поданих документах відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Отже, орган доходів і зборів зобов`язаний досліджувати документи стосовно усіх товарів, які переміщуються через митний кордон, на предмет перевірки правильності визначення митної вартості.
15.02.2011 Україна приєдналася до Міжнародної конвенції про спрощення і гармонізацію митних процедур (у зміненій редакції) (Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур" від 15.02.2011 N 3018-VI). Ця Конвенція набрала чинності для України 15.09.2011 вересня 2011 року.
Відповідно до Стандартного правила 6.4 Додатка II до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур (Загальний додаток) "Митна служба застосовує метод аналізу ризиків для визначення осіб та товарів, у тому числі транспортних засобів, що підлягають перевірці, та ступеня такої перевірки". Із цього правила, зокрема, випливає, що "для цільового добору конкретних операцій вибірка товарів, транспортних засобів чи документів з метою перевірки повинна ґрунтуватися на профілях ризику. Така заснована на вибірковості процедура допускає також випадковий добір на основі статистичної вибірки чи ініціативи співробітника митниці, заснованої на його досвіді чи інтуїції" (пункт 7.1 Рекомендацій до Загального додатка до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур (у зміненій редакції)). Тобто наведене Стандартне правило передбачає, що поглибленій перевірці підлягають документи, стосовно яких спрацювала система управління ризиками, або документи, відібрані співробітниками митниці.
Статтею 320 МК України    було запроваджено вибірковість митного контролю, яка, зокрема, означала те, що форми та обсяги контролю, достатнього для забезпечення додержання законодавства з питань державної митної справи та міжнародних договорів України при митному оформленні, обираються митницями (митними постами) на підставі результатів застосування системи управління ризиками (частина перша).
У логічному зв`язку з наведеним положенням перебуває положення частини другої      статті 361 цього ж Кодексу, відповідно до якої органи доходів і зборів застосовують систему управління ризиками для визначення товарів, транспортних засобів, документів і осіб, які підлягають митному контролю, форм митного контролю, що застосовуються до таких товарів, транспортних засобів, документів і осіб, а також обсягу митного контролю.
Згідно з пунктом 3.5 Положення про систему аналізу й селекції факторів ризику при визначенні окремих форм митного контролю, затвердженого наказом Державної митної служби України від 27.05.2005 № 435, одним із критеріїв ризику закріплено факт того, що "заявлена митна вартість товарів значно відрізняється від ціни ідентичних чи подібних (аналогічних) товарів при їх увезенні на митну територію Україну".
За результатами оцінки ризику у конкретному випадку переміщення товарів та транспортних засобів через митний кордон України, в тому числі за результатами контролю із застосуванням системи управління ризиками, що здійснюється відповідно до      статті 337 МК України, митні органи обирають форми та обсяг митного контролю. При цьому формується перелік митних формальностей, визначених за результатами застосування інструментів з управління ризиками (пункт 7.1 Порядку здійснення аналізу та оцінки ризиків, розроблення і реалізації заходів з управління ризиками в митній службі України, затвердженого      наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 597).
При декларуванні товарів, що переміщуються (пересилаються) через митний кордон України, у процесі оформлення МД використовується Порядок заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затверджений    наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 651, та відомчі класифікатори інформації з питань державної митної справи, затверджені наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 № 1011, яким, зокрема, передбачені різні форми перевірки документів та матеріалів, як-то: витребування оригіналів документів, зазначених у митній декларації, або засвідчених в установленому порядку їх копій, якщо законодавством не передбачено подання оригіналів (код митної формальності - 101-1); перевірка відповідності відомостей, які містяться в українській митній декларації, відомостям, що містяться у відповідному паперовому примірнику (електронній копії) митної декларації суміжної сторони (книжці МДП) (код митної формальності - 102-1); перевірка поданих товаросупровідних та товаротранспортних документів (в тому числі наданих на вимогу митного органу) та/або відомостей про них на предмет розбіжностей у відомостях, що зазначені у цих документах, митній декларації чи документах, що її заміщують, їх електронних копіях, розміщених в ЄАІС Держмитслужби (код митної формальності - 103-1).
Отже, аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що поглиблена перевірка документів, доданих до митної декларації, на предмет їх достовірності та правильності визначення митної вартості товару здійснюється виключно при спрацюванні системи управління ризиками або у випадках, які визначаються митниками на основі власного досвіду чи інтуїції.
Згаданий Класифікатор митних формальностей передбачає, що одним із наслідків спрацювання системи управління ризиками може бути проведення такої формальності, як "витребування документів, які підтверджують митну вартість товарів" (код митної формальності - 106-2). Проте, митний контроль та митне оформлення як складові митної процедури є частиною адміністративних процедур із провадження справи декларанта щодо пропуску його товарів через митний кордон України. Факт відхилення рівня задекларованої митної вартості від рівня митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено, не стосується обставин справи; він стосується фактів, які були зафіксовані під час провадження справ щодо інших товарів. Факт відхилення рівня митної вартості є лише приводом для вчинення певних адміністративних процедур, проте сам собою не є доказом у справі, у якій провадяться адміністративні (митні) процедури.
Отже, правові акти суб`єкта владних повноважень, в тому числі процедурне рішення митного органу про витребування додаткових документів, може бути ухвалене, ґрунтуючись лише на доказах у справі, а такими доказами передусім є документи, додані до митної декларації.
Таким чином, факт того, що рівень задекларованої митної вартості товару значно нижчий за рівень митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено, сам собою не може бути підставою для витребування додаткових документів; цей факт є лише підставою для поглибленої перевірки повноти та достовірності документів. І лише виявлення одного або декількох з фактів, зазначених у частині третій  статті 53 МК України, є підставою для витребування додаткових документів.
Аналогічний підхід закріплено і у Методичних рекомендаціях щодо роботи посадових осіб органів доходів і зборів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, затверджених наказом Державної фіскальної служби від 11.09.2015 № 689. Так, у пункті 8 розділу 2 цих Методичних рекомендацій зазначено, що у випадках спрацювання автоматизованої системи аналізу та управління ризиками за напрямом перевірки правильності визначення митної вартості товарів у зв`язку з ризиком заниження митної вартості та декларуванням митної вартості нижчої, ніж вартість ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, посадова особа, що здійснює контроль за правильністю визначення митної вартості, здійснює перевірку відомостей, що містяться в документах, що підтверджують заявлену митну вартість, та відповідно до частин третьої - четвертої   статті 53 МК України здійснює запит додаткових документів. У випадках, передбачених частиною шостою   статті 54 МК України    та частиною першою   статті 55 цього Кодексу, посадова особа, що здійснює контроль за правильністю визначення митної вартості, приймає рішення про коригування митної вартості товарів. Тобто при відповідному спрацюванні автоматизованої системи аналізу та управління ризиками митний орган повинен насамперед здійснити перевірку відомостей, що містяться в документах, що підтверджують заявлену митну вартість, і лише після цього у разі виявлення підстав може витребувати у декларанта додаткові документи.
Відповідно до частини третьої статті 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (частина 4 статті 53 МК України).
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовуванням додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадках:
- якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності;
- не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів;
- не містять відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Такі сумніви щодо митної вартості товару можуть  бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.
Відповідно до ч. 5 ст. 55 МК України декларант може провести консультації з митним органом з метою обґрунтованого вибору методу визначення митної вартості на підставі інформації, яка наявна в митному органі.
Посадовою особою митниці проведено процедуру консультації між митницею та декларантом з метою обміну наявною інформацією та обґрунтованого вибору методу визначення митної вартості товарів, та було доведено рівень митної вартості, який є в наявності у митного органу, а саме: 3733,91 євро згідно цінової інформації, наявної в АСМО Інспектор про митні оформлення ідентичних та подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено МД №UA305160/2019/101867 від 17.2.2019.
27.12.2019 від декларанта надійшов лист з повідомленням щодо неможливості надання додаткових документів на підтвердження заявленої митної вартості та проханням прийняти рішення про коригування митної вартості по митній декларації №UA807200/2019/801402. 
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Частина 1 ст.55 МК України передбачає, що  рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Частиною 6 ст. 54 МК України передбачено, що орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:
1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунок митної вартості;
2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;
3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу;
4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Натомість, як слідує із змісту оскаржуваного рішення про коригування митної вартості, в якості  підстави для  коригування митної вартості товару  відповідач навів підставу, що митна вартість імпортованого товару не може бути визнана через не відповідність обраного декларантом методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 МКУ, використані декларантом відомості не підтверджені в повній мірі документально; не надано декларантом інформація щодо угод на ідентичні та подібні товари; відсутні дані щодо понесення в Україні витрат на навантаження, транспортування, страхування.   У митного органу виникли обґрунтовані сумніви щодо заявленої митної вартості даного товару у зв`язку з цим джерелом інформації слугувала наявна в митному органі цінова інформація, наявна в АСМО про митному оформленні ідентичних та подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено. Митну вартість визначено  у розмірі 3733,91 євро.
При цьому, колегією суддів встановлено, що митним органом в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів які саме відомості або дані не містяться у поданих до митного оформлення документах, які, на думку митного органу, підтвердили б задекларовану митну вартість імпортованого товару або які з поданих документів на підтвердження числового значення задекларованої митної вартості містять розбіжності, або не містять всіх відомостей чи даних, що підтверджують їх числові значення  митної вартості.
Судом першої інстанції встановлено  з пояснень позивача, що банківські документи щодо оплати товару згідно з фактурою/інвойсом не надано, оскільки   купівлі вживаного автомобіля  відбулась готівкою, транспортування здійснювалося власним коштом. На підтвердження вказаних обставин, позивачем було надано до матеріалів справи лист від 27.09.2018, який складено між ним та продавцем транспортного засобу - компанією "INFOSTYLE" DOO, щодо відсутності будь-яких претензій з приводу договору купівлі-продажу автомобіля марки "Renaut", модель Megane caravan, ідентифікаційний код НОМЕР_3 , модельний рік - 2010 р., календарний рік виготовлення - 2010 р.
Таким чином, досліджувані у справі обставини вказують на необґрунтованість причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано, що свідчить про порушення митним органом вимог п.1  ч.2 ст. 55 МК України при прийнятті оскаржуваного рішення.
Досліджуючи питання відповідності оскаржуваного рішення про коригування митної вартості вимогам пунктів 2 та 4 ч.2 ст. 55 МК України, щодо наявної в митного органу інформації (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом (пп. 2 ч.2 ст. 55 МКУ), та обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування (пп.4 ч.2 ст. 55 МКУ) які,  повинні в силу приписів ст. 55 МК України бути зазначені у рішенні про коригування митної вартості (пп.2 ч. 2 ст.55), то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до положень статті 57 Митного кодексу України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. При цьому кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Статтею 57 Митного Кодексу України  встановлено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Частиною другою статті 64 Митного кодексу України встановлено, що митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.
З матеріалів справи вбачається, що коригування митної вартості товару відповідачем здійснено за резервним методом у зв`язку у зв`язку із спрацюванням системи АСАУР "105 - 2 Контроль правильності визначення митної вартості товарів" Підстава: Перелік індикаторів ризику. Індикатор 3.3.3. Інші індикатори ризику". На підставі вказаного митну вартість визначено у розмірі 3733,91 євро. При цьому, відповідач обґрунтував неможливість застосування основного методу (за ціною договору) та інших другорядних методів тим, що за основним методом (за ціною договору) не подано документів, що підтверджують заявлену митну вартість товару. Другорядні методи згідно з положеннями статей 59-63 МК України не були застосовані через відсутність достатньої інформації про ціну угоди щодо ідентичних та подібних товарів. Відповідач вважав, що метод на основі віднімання вартості не може бути використаний оскільки відсутня інформація про ціни ідентичних чи подібних (аналогічних) товарів, що продаються на території України, а також про складові компоненти, що можуть бути виділені із ціни. Метод на основі додавання вартості не може бути використаний оскільки відсутня інформація про вартість всіх витрат, що зараховуються до ціни товару. Тому митна вартість товару визначена за резервним методом визначення митної вартості згідно ст.64 МК України. Джерелом інформації для оскаржуваного рішення слугувала використана наявна у митного органу цінова інформація на аналогічний товар за фактами  митних оформлень ЄАІС, а саме по ЕМД №UA305160/2019/101867 від 17.12.2019.
З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що за ЕМД №UA305160/2019/101867 від 17.12.2019 здійснено оформлення іншого транспортного засобу, а саме автомобілю марки "Renaut", модель Megane SCENIC, модельний рік - 2010 р., календарний рік виготовлення - 2010 р. Тоді як позивачем було заявлено до розмитнення іншу модель автомобілю марки "Renaut", а саме Megane caravan.
Отже, відомості вартості за фактами митних оформлень ЄАІС, а саме, по МД №UA305160/2019/101867 від 17.12.2019, не могли братись до уваги митним органом при визначення митної вартості товару, оскільки відомості вказаної митної декларації стосується іншого автомобіля, отже не аналогічного товару.
За таких обставин, визначаючи митну вартість імпортованого транспортного засобу на рівні 3733,91 євро, відповідач не дослідив порівняльних характеристик ввезеного позивачем транспортного засобу з іншим транспортним засобом, митну вартість якого взято відповідачем  для оцінки даного транспортного засобу за резервним методом. 
Як наслідок, відповідач не довів належними доказами обставин стосовно однакових загальних характеристик ввезеного  позивачем товару (рік, пробіг та інших загальних та технічних характеристик, які впливають на вартість транспортного засобу) та товару, який взято митним органом для оцінки за резервним методом. Так, у рішенні про коригування заявленої митної вартості відповідачем не наведено пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням другорядних методів.
Відтак, рішення про коригування митної вартості складено в порушення вимог пунктів 2 та 4 ч.2 ст. 55 МК України.
Між тим, як вбачається з матеріалів справи, при митному оформленні названого транспортного засобу позивач визначив митну вартість товару, з якої обраховував митні платежі  за першим  методом  на рівні 64416,78 грн, що складає 2500 євро за курсом валюти - 25,76671, яка в повній мірі відповідає договірній вартості, зазначеній у рахунку-фактурі (договорі купівлі-продажу вживаного транспортного засобу) та іншим документам, які були надані позивачем митному органу.
Стосовно ж приведених в апеляційній скарзі доводів відповідача з приводу того, що позивачем не було надано до митного оформлення всі документи в підтвердження митної вартості ввезеного товару, зокрема не надано банківського платіжного документа, що стосується оцінюваного товару та підтверджує факт оплати операції з купівлі-продажу транспортного засобу, хоча такі документи, на думку відповідача, декларант зобов`язаний був подати на виконання ч. 2 ст. 53 МК України, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що платіжний документ свідчить про факт переказу певної суми коштів, проте не свідчать про суму коштів (договірну вартість), яка має бути сплачена за відповідний товар.
З цього приводу необхідно взяти до уваги, що прямого зв`язку між відомостями, відображеними у платіжному документі щодо сплаченої суми  та договірною (яка є одночасно і митною) вартістю товару немає, а відтак ненадання декларантом саме чеку, квитанції, платіжного доручення чи іншого банківського документа не може поставити під сумнів достовірність інших доказів, які прямо свідчать про митну вартість товару.
Такий висновок зроблений Верховним Судом 03.04.2018 у справі № 809/322/17, а тому відповідно до статті 242 КАС суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені Верховним Судом.
При цьому колегія суддів зазначає, що умови оплати безпосередньо ціни товару не стосуються та не можуть у зв`язку із цим бути підставою для відмови у визнанні митної вартості. Згідно з частиною сьомою статті 58 МК України платежі необов`язково повинні бути здійснені у вигляді переказу грошей (зокрема, але не виключно).
Така позиція узгоджується з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 23.07.2019 у справі № 1140/3242/18, а тому відповідно до статті 242 КАС суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з правовою позицією  Верховного Суду, викладеною  в постанові від 20.02.2018 у справі №809/1884/16, згідно якої посилання відповідача на те, що сума, яка зазначена в рахунку-фактурі (інвойсі), поданому декларантом, не була підтверджена, є безпідставними, оскільки положення статті 53 МК не містять вимог щодо додаткового підтвердження ціни, вказаної у документах, які підтверджують митну вартість товару.
Колегія суддів також враховує, що з представлених представником позивача до митного оформлення документів виставлена ціна покупки 2500 євро готівкою, що узгоджено сторонами та підтверджується   листом від 27.09.2018, який складено між позивачем та продавцем транспортного засобу компанією "INFOSTYLE" DOO, щодо відсутності будь-яких претензій з приводу договору купівлі-продажу автомобіля марки "Renaut", модель Megane caravan. Отож, банківські документи про проведений розрахунок купівлі-продажу не можуть мати місце у вказаних правовідносинах.
Необхідно також вказати, що частина 2 статті 53 МК України визначає перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, однак законодавець цією нормою не встановлює необхідність їх подання за усім переліком.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що у відповідача були в наявності всі документи для визначення митної вартості за ціною договору щодо транспортного засобу, який імпортується, та не встановлено жодних інших обставин, які б перешкоджали визначенню митної вартості імпортованого товару за ціною рахунка - фактури (інвойс). Надані до митного оформлення документи чітко ідентифікують оцінюваний товар, містять об`єктивні і достовірні дані, що піддаються обчисленню, та підтверджують заявлену декларантом митну вартість товару за ціною договору, згідно з вимогами Митного кодексу України.
Незважаючи на можливість у відповідача перевірити (уточнити) задекларовану вартість імпортованого автомобіля, оскільки в документах містилися відомості про продавця (його адреса, телефон) відповідач не надав ні суду першої, ні апеляційної інстанцій  жодного доказу, який би спростував зміст рахунку-фактури чи його достовірність, в тому числі будь-яких відомостей про отримання від компетентних органів Чорногорії інформації про не відчуження позивачу автомобіля продавцем чи несплати зазначеної суми коштів за вказаний автомобіль, або неможливості проведення розрахунків в цій країні на вказану суму в готівковому вигляді.
Водночас, відповідачем також не доведено обставин, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного декларантом позивача розрахунку митної вартості транспортного засобу за ціною рахунку-фактури, а інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товару не встановлено.
Суд апеляційної інстанції констатує, що в матеріалах справи наявні всі необхідні докази, достатність яких оцінена судам першої інстанції у повному обсязі, що підтверджують дійсну фактурну вартість придбаного позивачем товару, який поміщений до митного оформлення.
Наявність у поданих позивачем документах будь-яких розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідачем зазначено не було, а тому належних підстав для коригування митної вартості у митного органу не було.
З огляду на приведені судом фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що  оскаржуване рішення про коригування митної вартості та дії відповідача, які йому передували, не відповідають таким критеріям, як: використання повноваження відповідача з метою, з якою це повноваження надано; безсторонність (неупередженість), добросовісність, розсудливість з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційність, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). При цьому, зміст оскаржуваного рішення не містить всіх обов`язкових відомостей, визначених підпунктах 1, 2, 4  частини 2 статті 55 МК України.
Щодо доводів заявника апеляційної скарги про те, що на час звернення позивача до суду спірна картка відмови вичерпала свою дію і права та інтереси позивача жодним чином не порушувала,  отже підстави для її скасування та дослідження правомірності відсутні, колегія суддів звертає увагу на таке.
Слід зазначити, що до предмету доказування у цій категорії справ належать як обставини заповнення митної декларації, яку подано до митного оформлення, так і обставини щодо подання нової митної декларації у випадку прийняття митним органом рішення про коригування заявленої митної вартості, в тому числі рішення Слобожанської митниці Держмитслужби про відмову в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, оформлене карткою відмови №UА807200/2019/80099. Дослідження відомостей з відповідних граф митних декларацій є необхідним для правильного висновку про те, чи погодився декларант із скоригованою митним органом митною вартістю, що має значення для вирішення питання про наявність на час розгляду справи між сторонами правового спору із цього питання. Картка відмови в прийнятті митної декларації та рішення про коригування заявленої митної вартості в сукупності  порушують права позивача, а тому є предметом судового оскарження.
Щодо доводів заявника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не правильно проведено розподіл судових витрат, колегія суддів зазначає таке. 
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої  статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
За правилами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
В цій справі суд першої інстанції, дослідивши подані адвокатом докази щодо підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем, перевіривши на відповідність критерію розумності їх розміру, враховуючи заперечення відповідача щодо наданих документів на підтвердження понесених витрат, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи наявність окремих неточностей у складенні документів дійшов  висновку про наявність підстав для відшкодування судових витрат в зменшеній  сумі - 5402 грн.
В апеляційній скарзі відповідач не погоджується з розміром правничих витрат, які за рішенням суду мають стягуватися на користь позивача, посилаючись на недоліки  наданих документів, що підтверджують понесення позивачем судових витрат на правову допомогу.    Зокрема відповідач стверджує, що доказів того, що саме адвокат складав дану позовну заяву  не надано, оскільки позов підписаний безпосередньо позивачем. Також зазначає, що до матеріалів справи не надано рахунку на оплату вартості та в позовній заяві не наведено попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат та нормативного обґрунтування понесених витрат.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач при зверненні до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 1681 грн 60 коп (в тому числі на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху), а також  гонорар адвокату за надання правничої допомоги у сумі 5750 грн.
Розмір понесених позивачем витрат в ході судового розгляду справи підтверджується належними та допустимими в розумінні КАС України доказами.
На підтвердження фактичного понесення зазначених витрат та їх розміру позивачем  також надано копію квитанції, яка відповідає вимогам частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996-14 та підтверджують факт понесення витрат саме у цій справі.
При цьому недолучення до матеріалів справи рахунку на оплату правових витрат не спростовує факт понесення позивачем витрат на правову допомогу з огляду на те, що іншими належними та допустимими доказами підтверджується факт як надання таких юридичних послуг, так і фактичну їх сплату. Крім того, зазначення попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат разом із першою заявою по суті спору передбачено статтями 134 ЦПК України та 124 ГПК України, в той час як нормами КАС України не встановлено обов`язку попереднього визначення розміру витрат.
В контексті розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З огляду на це, відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами. Водночас відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт. 
За таких обставин, з огляду на доведеність позивачем реальності та підтвердження фактичного розміру понесених витрат на правничу допомогу та недоведеність відповідачем обставин понесення позивачем розміру витрат у меншому розмірі та/або неспівмірності таких витрат, колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення заяви позивача щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи,   та стягнення таких витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі на неправильний розподіл судових витрат зі сплати судового збору та неправильне визначення характеру вимог позову (майнова/немайнова), то колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем було сплачено саме такий розмір судового збору окремо за майнову та немайнову вимогу на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху. Відповідно такі витрати понесені ним під час розгляду справи за вимогою суду та не можуть бути повернуті. В той же час оскільки позивач має право на відшкодування всіх своїх витрат понесених під час розгляду справи, то така компенсація має бути проведена за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Слобожанської митниці Держмитслужби залишити без задоволення.
          Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.07.2020 по справі                    № 520/699/2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	Г.Є. Бершов    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  17.12.2020.