Єдиний унікальний номер 219/9934/18 
Номер провадження 22-ц/804/3036/20        

Єдиний унікальний номер 219/9934/18                                  Головуючий у 1 інстанції Дубовик Р.Є.
Номер провадження 22-ц/804/3036/20                             Доповідач Корчиста О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем  України

16 грудня 2020 року    Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді  Корчистої О.І.
суддів:    Канурної О.Д., Космачевської Т.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін  в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті  цивільну справу №219/9934/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середньої  заробітної плати  за час затримки розрахунку при звільненні, 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»,
на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 липня 2020 року,

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Українська залізниця». Уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 10549,96 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 липня 2016 року по 01 листопада 2018 року в розмірі 42828,80 гривень.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 03 липня 1990 року вона перебувала в трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця», про що свідчать відповідні записи в її трудовій книжці. 
01 грудня 2015 року ДП «Донецька залізниця» реорганізоване у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». У зв`язку з реорганізацією, на підставі наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303 «Станція Микитівка» ДП «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ (ВП) «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Вона працювала у регіональній філії «Донецька залізниця» у виробничому підрозділі «Станція Микитівка» і у зв`язку з реорганізацією цього виробничого підрозділу була звільнена у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу «Станція Попасна» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». За період з лютого 2016 року по липень 2016 року відповідач не виплатив їй нараховану заробітну плату та інші виплати. 06 червня 2017 року начальником «Станція Микитівка» ДП «Донецька залізниця» їй була надана довідка за № 11/54 від 06 червня 2017 року, відповідно до якої за період роботи з лютого 2016 року по липень 2016 року їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 10549,96 гривень, з яких: за лютий 2016 року – 1733,78 гривень, березень 2016 року – 1697 гривень, квітень 2016 року – 1527,56 гривень, травень 2016 року – 1540,29 гривень, за червень 2016 року – 709,87 гривень, липень 2016 року (відпускні та допомога) – 3341,76 гривень. Її неодноразові звернення до відповідача щодо виплати заробітної плати проігноровані. У жовтні 2016 року відповідач повідомив їй, що в найближчий час заборгованість за лютий-червень 2016 року їй буде виплачена. Що стосується виплати заборгованості за нараховані відпустки (з 04 липня 2016 року по 25 липня 2016 року), то через відсутність програмного забезпечення вони не можуть виплатити вказану заборгованість. 
Оскільки відповідач належні їй суми не виплатив, у грудні 2017 року вона звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 22 грудня 2017 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області видано судовий наказ, яким стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 10549,96 гривень. Однак 07 лютого 2018 року ухвалою суду судовий наказ скасовано. У зв`язку із викладеним, вважає, що відповідач повинен виплатити їй нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 10549,96 гривень, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 липня 2016 року по 01 листопада 2018 року у розмірі 42828,80 гривень. Не сплачуючи йому вищевказані суми по теперішній час відповідач грубо порушує вимоги чинного трудового законодавства, що змушує його вжити заходів щодо судового захисту його порушених прав.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 липня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з лютого 2016 року по квітень 2016 року у розмірі 4958,04 гривень, а також середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26622 гривень, з подальшим утриманням з цих сум податку та інших обов`язкових платежів. 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 331,23  гривень. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця», посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, а також на порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Копія зазначеного висновку була надана до суду разом з відзивом.  Однак при розгляді справи, судом не досліджувався наданий доказ. Зазначений висновок унеможливлює виконання свої обов`язків АТ "Українська залізниця" перед позивачем.
Суд прийняв рішення виключно на підставі наданих позивачем доказів.
Надані позивачем розрахункові листки заробітної плати виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м. Донецьк.
З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться  на непідконтрольній території, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. 
Наказом Державного комітету статистики № 489 від 05 грудня 2008 року «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», а саме N П-1 «Наказ про прийняття на роботу», N П-3 «Наказ про надання відпустки», N П-4 «Наказ про припинення трудового договору», N П-5 «Табель обліку використання робочого часу», N П-6 «Розрахунково-платіжна відомість працівника», можуть вважатись належними та допустимими, оскільки вони залишились на непідконтрольній Українській владі території, тому підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт,визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не має можливості.
Зазначає, що АТ «Укрзалізниця» не є правонаступником ДП «Донецька залізниця», так правову позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 08.02.2017 року по справі № 910/5096/16, від 08.02.2017 року  по справі № 910/10474/16, від 22.02.2017 року по справі № 910/8325/16, від 22.02.2017 по справі № 910/11196/16, від 22.02.2017 року по справі 910/9323/16, 08.02.2017 року по справі № 910/8349/16.
Згідно листа №1005 від 02.07.2020 року в.о. заступника начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» не перебувала.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
До Донецького апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідач безпідставно посилається на висновок Торгово-промислової палати України, на документ згідно якого, його можна застосувати форс-мажорні обставини та звільнити від обов`язку по сплаті їй нарахованої але не виплаченої заробітної плати. Проте сертифікат Торгово-промислової палати України є єдиним належним документом який надає можливість розглядати форс-мажорні обставини та звільняти від зобов`язань а не висновок.
Факт наявності заборгованості у відповідача перед нею також підтверджується листом відповідача від 26 жовтня 2016 року вих. № НІК-18-к-334 в якому зазначено, що в найближчий час заборгованість за лютий-червень 2016 року буде виплачена. 
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність заборгованості у відповідача перед позивачем, що підтверджується інформаціє із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 та ОК-7.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 03 липня 1990 року перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця», про що свідчать відповідні записи в її трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 03 липня 1990 року. 
Також судом встановлено, що в трудовій книжці позивача зазначено, що на підставі Закону України від 23 лютого 2012 року № 4442-ІV, постанови КМУ від 25 червня 2014 року № 200, Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». На підставі наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303, наказу № 01-ос від 06 липня 2016 року «Станція Микитівка» державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 
   Наказом № 12-ос від 25 липня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з 25 липня 2016 року у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу «Станція Попасна» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України.
На підставі наказу № 38-ос від 26 липня 2016 року, з 27 липня 2016 року ОСОБА_1 прийнято за переведенням до структурного підрозділу «Станція Попасна» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» агентом комерційним станції Світлодарське 3 класу.
На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, позивачкою надано копію довідки № 11/54 від 06 червня 2017 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 працювала в регіональній філії «Донецька залізниця» у виробничому підрозділі «Станція Микитівка» і у зв`язку з реорганізацією структурного підрозділу «Станція Микитівка» ДП «Донецька залізниця» вона переведена з 08 липня 2016 року на підставі наказу № 01-ос від 06 липня 2016 року. Заробітна плата не виплачена за період з лютого по липень 2016 року у розмірі 10549,96 гривень.
Відповідно копії довідки про заборгованість із виплати заробітної плати працівнику ОСОБА_1 без номеру та дати, відповідно до якої їй нараховано заробітну плату за лютий-липень 2016 року у розмірі 10549,96 гривень, в тому числі за лютий 2016 року нараховано 1733,48 гривень, за березень 2016 року – 1697,00 гривень, за квітень 2016 року – 1527,56 гривень, за травень 2016 року – 1540,29 гривень, за червень 2016 року – 709,87 гривень, за липень 2016 року – 3341,76 гривень.
Відповідно до інформації із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 та ОК-7 відносно ОСОБА_1 , наданою Бахмутсько-Лиманським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області на виконання ухвали суду від 18 лютого 2020 року, в якій зазначено, що страхувальником «Станція Микитівка» Державного підприємства «Донецька залізниця» ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за лютий 2016 року у розмірі 1733,48 гривень, за березень 2016 року – 1697,00 гривень, за квітень 2016 року – 1527,56 гривень, за травень 2016 року – 0,00 гривень, за червень 2016 року – 0,00 гривень, за липень 2016 року – 0,00 гривень.
Крім цього судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у жовтні 2016 року зверталася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 22 грудня 2017 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області видано судовий наказ про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 10549,96 гривень, який  07 лютого 2018 року ухвалою суду скасовано. Після цього позивач звернулася до суду з цим позовом 04 вересня 2018 року, тобто зі спливом більш ніж двох років після звільнення з роботи, яке мало місце 25 липня 2016 року.
Затримка розрахунку виникла за період з 26 липня 2016 року (наступного дня після звільнення) по день ухвалення судом рішення – 28 липня 2020 року. Таким чином, за час затримки розрахунку з 26 липня 2016 року по 28 липня 2020 року кількість робочих днів складає 1001 робочий день.
Судом першої інстанції також встановлено, що на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата з лютого 2016 року по квітень 2016 року, розмір якої складає  4958,04 гривень, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26622 гривень з подальшим утриманням з цих сум податку та інших обов`язкових платежів

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційна скарга АТ «Українська залізниця»  підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. 
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не  підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно  з частиною  першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  відомості про заробітну плату, що подаються роботодавцями до Реєстру застрахованих осіб, є офіційними відомостями, а тому індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5) є належним доказом, які відповідач не спростував, суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі на користь позивача.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають наявним в матеріалах справи письмовим доказам та встановленим обставинам.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини першої  статті 81  ЦПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно частини п`ятої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Згідно частини шостої  статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Судом вірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 03 липня 1990 року перебувала у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця», яке в подальшому реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». На підставі наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303, наказу № 01-ос від 06 липня 2016 року «Станція Микитівка» державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
Наказом № 12-ос від 25 липня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з 25 липня 2016 року у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу «Станція Попасна» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 6-7)
На підставі наказу № 38-ос від 26 липня 2016 року, з 27 липня 2016 року ОСОБА_1 прийнято за переведенням до структурного підрозділу «Станція Попасна» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» агентом комерційним станції Світлодарське 3 класу. (а.с. 7)
Згідно довідки №11/54 від 06 червня 2017 року ОСОБА_1 працювала в регіональній філії «Донецька залізниця» у виробничому підрозділі «Станція Микитівка» і у зв`язку з реорганізацією структурного підрозділу «Станція Микитівка» ДП «Донецька залізниця» вона переведена з 08 липня 2016 року на підставі наказу № 01-ос від 06 липня 2016 року. Заробітна плата не виплачена за період з лютого по липень 2016 року в розмірі 10549,96 гривень. (а.с. 9)
Відповідно до довідки про заборгованість із виплати заробітної плати працівнику ОСОБА_1 без номеру та дати, відповідно до якої їй нараховано заробітну плату за лютий-липень 2016 року у розмірі 10549,96 гривень, в тому числі за лютий 2016 року нараховано 1733,48 гривень, за березень 2016 року – 1697,00 гривень, за квітень 2016 року – 1527,56 гривень, за травень 2016 року – 1540,29 гривень, за червень 2016 року – 709,87 гривень, за липень 2016 року – 3341,76 гривень. (а.с. 10)
   Відповідно до інформації із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 та ОК-7 відносно ОСОБА_1 , наданою Бахмутсько-Лиманським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області на виконання ухвали суду від 18 лютого 2020 року, в якій зазначено, що страхувальником «Станція Микитівка» Державного підприємства «Донецька залізниця» ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за лютий 2016 року у розмірі 1733,48 гривень, за березень 2016 року – 1697,00 гривень, за квітень 2016 року – 1527,56 гривень, за травень 2016 року – 0,00 гривень, за червень 2016 року – 0,00 гривень, за липень 2016 року – 0,00 гривень. (а.с. 94-95)
Відповідно до пункту 11 параграфу 1 «Загальні вимоги до створення управлінських документів» розділу II «Документування управлінської інформації» Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5, оформлення реквізитів організаційно-розпорядчої документації та порядок їх розташування мають відповідати Національному стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженому наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07 квітня 2003 року № 55.
Відповідно до пунктів 1, 2 параграфу 2 «Бланки документів» розділу II «Документування управлінської інформації» цих Правил організаційно-розпорядчі документи оформляють на бланках. Розміщення реквізитів на бланку повинно відповідати ДСТУ 4163-2003. Зразки бланків затверджуються розпорядчим документом установи. Установи розробляють бланки документів структурних підрозділів, відокремлених підрозділів та бланки документів посадової особи в тому разі, якщо керівник структурного підрозділу, відокремленого підрозділу чи посадова особа мають право підписувати документи в межах їх повноважень.
Згідно пунктів 1, 2 параграфу 3 «Печатки» зазначених Правил право на застосування гербових печаток (для установ, які мають право використовувати державну символіку) або печаток установи із зазначенням найменування установи та ідентифікаційного коду закріплюється у положенні (статуті) установи і зумовлюється її правовим статусом. На документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).
В установах дозволяється також застосовувати печатки структурних підрозділів (служби діловодства, бухгалтерії, кадрової служби тощо), печатки для окремих категорій документів (для копій, перепусток, конвертів тощо), а також металеві печатки - для опечатування приміщень, шаф, сейфів.
Відповідно до п.1 ч.3 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015 року, на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неприйняття до уваги інформації, викладеної в довідці про заборгованість із виплати заробітної плати працівнику ОСОБА_1 за лютий-липень 2016 року в розмірі 10549,96 гривень, в тому числі за лютий 2016 року - 1733,48 гривень, за березень 2016 року – 1697,00 гривень., за квітень 2016 року – 1527,56 гривень, за травень 2016 року – 1540,29 гривень, за червень 2016 року – 709,87 гривень, за липень 2016 року – 3341,76 гривень. (а.с. 10)
Вказана у вищенаведеній довідці інформація щодо наявності заборгованості по заробітній платі спростовується інформацією із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 та ОК-7 відносно ОСОБА_1 , наданою Бахмутсько-Лиманським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області на виконання ухвали суду від 18 лютого 2020 року, в якій зазначено, що страхувальником «Станція Микитівка» Державного підприємства «Донецька залізниця» ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за лютий 2016 року у розмірі 1733,48 гривень, за березень 2016 року – 1697,00 гривень, за квітень 2016 року – 1527,56 гривень, за травень 2016 року – 0,00 гривень, за червень 2016 року – 0,00 гривень, за липень 2016 року – 0,00 гривень (а.с. 94-95).
Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 у трудових відносинах з «Донецькою дирекцією залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» не перебувала, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.
Посилання АТ «Укрзалізниця» в апеляційній скарзі на те, що воно не є правонаступником ДП «Донецька залізниця», про що зазначено у постановах Верховного Суду від 08.02.2017 року по справі № 910/5096/16, від 08.02.2017 року  по справі № 910/10474/16, від 22.02.2017 року по справі № 910/8325/16, від 22.02.2017 по справі № 910/11196/16, від 22.02.2017 року по справі 910/9323/16, від 08.02.2017 року по справі № 910/8349/16, є необґрунтованими  виходячи з наступного.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1.
Законом України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», Постановою Кабінету Міністрів України № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» передбачено наступні етапи проведення реорганізації: 1) інвентаризація майна юридичних осіб, які підлягають злиттю, та складення передавального акта, 2) затвердження статуту нової юридичної особи (АТ «Укрзалізниця»), 3) державна реєстрація АТ «Укрзалізниця»; 4) припинення державних підприємств залізничного транспорту.
Також, Кабінет Міністрів України своєю постановою від 02 вересня 2015 року за № 735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.
Товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації в установленому законом порядку.
При реорганізації юридичної особи відбувається універсальне правонаступництво, при якому все майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника чи правонаступників, при цьому в цій сукупності переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва правопопереднику незалежно від їх виявлення на той момент.
Враховуючи, що відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення підприємства залізничного транспорту, а кредиторам не надавалося право вимагати дострокового виконання вимог у порядку, передбаченому статтею 107 ЦК України, тобто всі їхні вимоги перейшли в повному обсязі до АТ «Укрзалізниця», датою виникнення універсального правонаступництва АТ «Укрзалізниця» щодо підприємств залізничної галузі, які припиняються шляхом злиття, слід вважати дату його державної реєстрації - 21 жовтня 2015 року, з якої воно є правонаступником ДП «Донецька залізниця».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17.
За таких обставин, АТ «Українська залізниця» є належним відповідачем, який мав виконати обов`язок щодо виплати заборгованості із заробітної плати позивачу, оскільки згідно зі статутом, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 735, АТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких ДП «Донецька залізниця».
Позивачем по справі доведений факт перебування у трудових відносинах з відповідачем.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
Звертаючись до суду ОСОБА_1 також просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 липня 2016 року по 01 листопада 2018 року в розмірі 42828,80 гривень.
   Встановлено, що ОСОБА_1 у жовтні 2016 року зверталася до відповідача із заявою про виплату заборгованості з заробітної плати. У грудні 2017 року вона звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 22 грудня 2017 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області видано судовий наказ про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 10549,96 гривень. 07 лютого 2018 року ухвалою суду судовий наказ скасовано. Після цього позивач звернулася до суду з цим позовом 04 вересня 2018 року, тобто зі спливом більш ніж двох років після звільнення з роботи, яке мало місце 25 липня 2016 року.
  ОСОБА_1 звільнено 25 липня 2016 року, тобто фактично затримка розрахунку виникла за період з 26 липня 2016 року (наступного дня після звільнення) по день ухвалення судом рішення – 28 липня 2020 року. Отже, за час затримки розрахунку з 26 липня 2016 року по 28 липня 2020 року кількість робочих днів складає 1001 робочий день.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
     Згідно відомостей щодо нарахованої позивачу заробітну плату, викладені в індивідуальних відомостях про застраховану особу (а.с. 94-95), згідно з якими у березні 2016 року позивачу нараховано 1697 гривень, у квітні 2016 року – 1527,56 гривень. Таким чином, за березень та квітень 2016 року позивачу нараховано суму у розмірі 3224,56 гривень, при цьому у березні та квітні 2016 року було 43 робочих дні.
    З урахуванням викладеного, середньоденний заробіток позивача складає 74,99 гривень (3224,56 гривень /43 робочих дні = 74,99 гривень).
    Виходячи із середньоденного заробітку позивача в розмірі 74,99 гривень, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку з 26 липня 2016 року по 28 липня 2020 року складав би 75064,99 гривень (74,99 гривень х 1001 = 75064,99 гривень). 
    Визначена судом сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (4958,04 гривень.) є у п`ятнадцять разів меншою, ніж розрахована судом сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (75064,99 гривень).
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. 
Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 15 червня 2020 року у справі №337/1279/17.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні.
Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.
З огляду на наведені мотиви, апеляційний суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум.
Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц  (провадження № 14-623цс18).
При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
    Таким чином, визначена судом сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (4958,04 гривень) є у п`ятнадцять разів меншою, ніж розрахована судом сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (75064,99 гривень).
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку із встановленим розміром заборгованості з оплати праці, характером цієї заборгованості, суд першої інстанції вірно визначив розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 26622 гривень.
Доводи апеляційної скарги про те, що науково-правовим висновком Торгово-промислової палати №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, визначено унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України, та стягнення середнього заробітку.
Проте положення цього висновку не є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі. Висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а також, що судом першої інстанції не досліджувався наданий доказ, є необґрунтованими. 
    Судом першої інстанції встановлено, що у даній справі спір виник щодо стягнення заборгованості, яка утворилася за період з лютого 2016 року по липень 2016 року, тому суд не приймає як доказ наданий представником відповідача науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, оскільки в ньому зазначено, що починаючи з 17 березня 2017 року вини ПАТ «Українська залізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» у несвоєчасному розрахунку з робітниками немає. 
Форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Проте жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заборгованості по заробітній платі.
Відповідно до статті 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що сертифікат Торгово-промислової палати України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (стаття 10).
Жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.
Позивач надав певні докази на підтвердження заборгованості по заробітної платі з боку відповідача, відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заборгованості по заробітній платі, зокрема за період з лютого 2016 року по липень 2016 року включно, що містяться в індивідуальних відомостях про застраховану особу Пенсійного фонду України (форма ОК-5), у строки, встановлені частиною 1 ст. 116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства як при звільненні, так і на час розгляду справи судом першої інстанції.
Доводи відповідача про те, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не обґрунтовані з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 243/5469/17.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення  відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367,369, 374, 375,381, 382 ЦПК України, 

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 липня 2020 року залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення  шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий                О.І. Корчиста

Судді:                              О.Д. Канурна

                                                                                                                            Т.В. Космачевська