ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7887/20 Справа № 215/7494/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 215/7494/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді -       Зубакової В.П.
суддів -                           Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачка –  ОСОБА_2 , 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Лушпенко Дмитро Сергійович, на ухвалу Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2020 року, яка постановлена суддею Власенко М.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 березня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ :

       У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю.
При поданні позовної заяви, ОСОБА_1 заявлено клопотання про звільнення від сплати судового збору, оскільки розмір судового збору, який належить до сплати, у сумі 1 536,80 грн. становить для нього надмірний тягар та перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу.
 Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня  2020 рокузазначена позовна заява залишена без руху, оскільки всупереч вимогам ч.5 ст. 177 ЦПК України, відповідно до якої позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, тоді як позивачем такі докази не надано.
Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено частково та відстрочено позивачу сплату судового збору в сумі 768,40 грн. до ухвалення судового рішення у справі.
Надано позивачці строк - десять днів з дня отримання ухвали, для усунення вказаних недоліків. 
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_3 визнано неподаною та повернуто позивачеві.
В апеляційній скарзі позивач  ОСОБА_1 , від імені та в інетерсах якого діє адвокат Лушпенко Д.С., просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Зазначає, що питання доведеності заявлених позовних вимог вирішується під час ухвалення судового рішення, тому висновок суду першої інстанції про відсутність доказів при відкритті провадження, як підстава для повернення позовної заяви, є незаконним, передчасним та таким, що не відповідає процесуальному законодавству. Також, вказує на те, що суд не навів жодних мотивів, чому позивач не може бути звільнений від сплати судового збору. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України та  ОСОБА_1 , у встановлений ухвалою суду від 21 січня 2020року термін, не виконав вимоги ухвали про усунення недоліків.
З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.
Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем у позовній заяві не зазначено та до позовної заяви не додано доказів наявності спірності майна, доказів придбання у власність спірного нежитлового приміщення, а також взагалі не додано доказів наявності будь-якого нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , що підпадає під юрисдикцію Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу та не вказано дійсних власників цього майна. 
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачкою неповно викладено обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, та не зазначено й не додано доказів, що підтверджують обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною 1 статті 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 174 ЦПК України).
Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.
У ч.ч. 1, 3 ст. 175 ЦПК України зазначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.
За змістом статей 13 та 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.
Отже, позивач ОСОБА_1 на власний розсуд обгрунтував свої позовні вимоги та зазначив обставини, надавши наявні у нього докази, які, на його думку, доводять заявлені вимоги, й залишення позову без руху з тих підстав, що ОСОБА_1 не зазначено у позовній заяві про наявність спірності майна, не вказано дійсних власників цього майна, й не подано відповідних доказів, є безпідставним. 
Крім того, суд дійшов висновку, що визначена позивачем ціна позову, виходячи із мінімальної ставки судового збору, суперечить вимогам ст.ст. 175, 176 ЦПК України та підстави для звільнення позивача ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання позовної заяви відсутні, однак є підстави для відстрочення позивачеві сплати частини судового збору до ухвалення рішення у справі.
Так, суд першої інстанції вірно врахував положення  п.3 ч. 3 ст.175 ЦПК України,  згідно якого позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці, а також ст. 176 ЦПК України, згідно якої  ціна позову визначається: у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог, й доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та не приймаються колегією суддів.
Разом з тим, судом не було враховано, що, згідно ч. 2 ст. 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.
Тобто, у випадку встановлення судом невідповідності ціни позову дійсній вартості майна, суд має визначити розмір судового збору попередньо.
Натомість, суд першої інстанції, дійшовши висновку, що й залишення позову без руху з тих підстав, що визначена позивачем ціна позову, виходячи з мінімальної ставки судового збору, суперечить вимогам закону, обмежився тільки цією констатацією, не вирішивши питання щодо встановлення попереднього розміру судового збору та не роз`яснив позивачеві наслідки невідповідності ціни позову дійсній вартості майна, тобто в цій частині ухвалу суду першої інстанції є незрозумілою та взагалі не може бути виконаною позивачем.
Крім того, при поданні позовної заяви, ОСОБА_1 заявлено клопотання про звільнення від сплати судового збору, оскільки розмір судового збору, який належить до сплати, у сумі 1 536,80 грн. становить для нього надмірний тягар та перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу, яке було задоволено судом першої інстанції частково, шляхом відстрочення позивачеві ОСОБА_1 сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. до ухвалення рішення у справі, однак позивач такого клопотання до суду не подавав, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності в оскаржуваній ухвалі суду належного обґрунтування відмови в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції безпідставно визнано неподаною та повернуто позовну заяву позивача.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.
Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально та передчасно повернув позовну заяву.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено право позивача на вільний доступ до правосуддя та постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням матеріалів до суду першої інстанції для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Лушпенко Дмитро Сергійович, - задовольнити.
Ухвалу Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2020 рокускасувати та направити матеріали за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністюдо Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: