РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/16138/20
Провадження № 22-ц/4815/1292/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.
секретар судового засідання – Ковальчук Л. В.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа на стороні позивача – ОСОБА_3 , 
третя особа на стороні позивача – ОСОБА_4 
        
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – адвоката Твердого Миколи Кузьмовича на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2020 року у складі судді Левчука О. В., постановлену в м. Рівне,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання  недійсним договору.

Після відкриття провадження у справі представником ОСОБА_1 – адвокатом Твердим Миколою Кузьмовичем подано заяву про забезпечення позову. Заява обґрунтована тим, що у зв`язку з набранням законної сили рішенням Рівненського міського суду у справі №569/8273/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 ,про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним із застосуванням наслідків недійсності договору, скасування державної реєстрації права власності, яке залишене без змін судом касаційної інстанції, Рівненським міським відділом ДВС поновлене виконавче провадження ВП №57862887 щодо примусового виконання вказаного рішення, внаслідок чого ОСОБА_1 може бути примусово виселена із квартири. Просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони будь-яким іншим особам, зокрема Рівненському міському відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), вчиняти будь-які дії щодо примусового виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 , в якій вона проживає – до вирішення спору у цій справі по суті.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована конституційно гарантованим принципом обов`язковості виконання судових рішень усіма без винятку органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими чи службовими особами, фізичними та юридичними особами на всій території України, та обґрунтоване тим, що вимога позивача про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам та державному виконавцю вчиняти дії щодо виконання судового рішення, згідно з яким ОСОБА_2 усунуто перешкоди в користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення, суперечить праву власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також зазначеному принципу обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили. Судом також враховано, що вимоги заявника про забезпечення позову зводяться до необхідності зупинення вчинення державним виконавцем виконавчих дій в межах рішення, яке набрало законної сили, тоді як вирішення такого питання належить до компетенції державного виконавця у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а суд не не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення виконавчих дій.

Вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – адвокат Твердий Микола Кузьмович оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що існують об`єктивні підстави для забезпечення позову, адже у випадку невжиття таких заходів, його довірителька може бути виселена із квартири, в якій вона проживає, тобто позбавлена свого право на житло і свої власності. Заперечує висновок суду першої інстанції щодо перешкоджання виконанню рішення суду, що набрало законної сили, у разі задоволення заяви про забезпечення цього позову, та пояснює, що юрисдикція судів розповсюджується на усі правовідносини, що виникають на території України і право тимчасово зупинити виконавче провадження відповідно до ст.. 34 Закону України «Про виконавче провадження» належить також і суду. Доводить, що обов`язковість виконання рішення суду, що набрало законної сили, дійсно є підставою для відмови у забезпеченні позову у цій справі, однак, допускається за наявності виключних випадків, які мають місце, зокрема: стосується захисту конституційного права на житло позивачки, яке порушено договором, котрий є не лише оспорюваним, а й нікчемним, і в разі встановлення судом його нікчемності, перестануть існувати підстави набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на це житло та виселення ОСОБА_1 . Додає, що рішенням Рівненського міського суду, яке набрало законної сили, і на виконання якого відкрито виконавче провадження, встановлена відсутність ОСОБА_2 потреби у спірній квартирі як у житлі, також він відмовляється від компенсації витрат, понесених на укладення договору. З іншого боку, забезпечення позову направлене на захист конституційного права ОСОБА_1 саме на житло, а не на власність, оскільки вона є особою похилого віку, має інвалідність, а з моменту набрання рішенням суду у справі №569/8273/17 законної сили, вона набула статусу бездомної, і в разі примусового виселення отримає і статус безпритульної, соціальний захист яких покладається на державу. З наведених міркувань просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, котрою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити,  а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання  недійсним договору. Після відкриття провадження у справі представником ОСОБА_1 – адвокатом Твердим Миколою Кузьмовичем подано заяву про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходи забезпечення позову.         
     
Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.          

Цивільно-процесуальним законодавством України передбачено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Поруч із цим, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом цього позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30 грудня 2015 року.

Разом з тим, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21.06.2018 року у справі №569/8273/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним із застосуванням наслідків недійсності договору, скасування державної реєстрації права власності, первісний позов задоволено повністю та зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 46,4 кв.м., шляхом виселення. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 14.11.2018 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.04.2020 року рішення Рівненського міського суду від 21.06.2018 року у справі №569/8273/17 залишено без зміни, та набрало законної сили.

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судом також встановлено, що на виконання вищевказаного рішення Рівненським міським відділом ДВС поновлене виконавче провадження ВП №57862887 щодо його примусового виконання.

Порядок примусового виконання судових рішень органами державної виконавчої служби (державними виконавцями) визначено Законом України «Про виконавче провадження», ч. 1 ст. 18 якого передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, представник заявника фактично просив суд зупинити виконавчі дії, які проводяться у передбаченому законом порядку щодо виконання судового рішення, що набрало законної сили. 

Проте, забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам та державному виконавцю проводити виконавчі дії щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили, не передбачено нормами цивільного процесуального законодавства та такий обраний позивачем спосіб забезпечення позову суперечить основним засадам судочинства про обов`язковість судового рішення, а також порушує гарантовані Конституцією України правомочності власника на володіння, користування та розпорядження своєю власністю. 

Викладені представником заявника обставини не містять обґрунтувань, яким чином невжиття таких заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду у справі за цим позовом або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника.

Твердження заявника про потенційну можливість набуття його довірителькою ОСОБА_1 статусу безпритульної особи у разі відмови у накладенні заборони на відчуження відповідачем спірної квартири не може ставитися в залежність від принципу обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили. Більш того, питання зупинення виконавчих дій у здійснюваному виконавчому провадженні врегульоване Законом України «Про виконавче провадження» і є компетенцією державного виконавця, а не суду.
Покликання апеляційної скарги на можливе порушення охоронюваних законом прав заявниці на житло, а також запобігання несумлінним діям відповідача, апеляційним судом відхиляються як такі, що не підтверджені жодними доказами в розумінні ст.ст. 77-81 ЦПК України.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, які діяли на момент її винесення, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – адвоката Твердого Миколи Кузьмовича залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2020 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Боймиструк С. В.

                                                                       Хилевич С. В.