УХВАЛА

21 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 420/5311/20
адміністративне провадження № К/9901/33158/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача – Білак М.В.,
суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у справі №420/5311/20 за позовом ОСОБА_1 до  військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив:
визнати дії військової частини НОМЕР_1 щодо зупинення виплати індексації грошового забезпечення з грудня 2015 року по лютий 2018 року протиправними;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення з грудня 2015 року по лютий 2018 року включно, застосувавши при нарахуванні та виплаті індексації місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) - січень 2008 року;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити різницю між сумою індексації належної до виплати в лютому 2018 року і розміром підвищення грошового забезпечення, яке відбулось в березні 2018 року (фіксовану суму індексації) за період з 01 березня 2018 року по 07 травня 2020 року;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: з 07 травня 2020 року по день фактичного розрахунку. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 по 28 лютого 2018 рік. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 по 28 лютого 2018 рік у сумі 4503,21 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суди попередніх інстанцій зазначили, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року у сумі 4503,21 грн. 
Щодо позовних вимог про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити різницю між сумою індексації належної до виплати в лютому 2018 року і розміром підвищення грошового забезпечення, яке відбулось в березні 2018 року(фіксовану суму індексації) за період з 01 березня 2018 року по 07 травня 2020 року суди вказали, що вони не підлягають задоволенню, оскільки позивачу нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 07 травня 2020 року у відповідності до вимог законодавства України.
Суди попередніх інстанцій, щодо позовних вимог в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: з 07 травня 2020 року по день фактичного розрахунку, зазначили, що вони є передчасними, так як остаточного розрахунку із позивачем щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 рік ще не проведено.
У поданій касаційній скарзі позивач з посиланням на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення. 
На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 14 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” від 30 вересня 2016 року №1402-VIII гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, встановлених законом.
8 лютого 2020 набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII (далі – Закон № 1700-VII) займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Як вбачається з оскаржуваних судових рішень та матеріалів касаційної  скарги у зазначеній справі спір  виник щодо проведення повного розрахунку з позивачем після звільнення з публічної служби. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року справу 420/5311/20 судом віднесено до категорії малозначних та розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак ухвалені у цій справі судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.
Щодо посилань скаржника на незастосування висновків викладених у постановах Верховного Суду у справах №400/3017/19, №380/2597/20, №200/9297/19-а, колегія суддів зазначає, що у зазначених справах оскаржувались процесуальні ухвали щодо роз`яснення судових рішень, а також щодо відмови у відкритті провадження про розгляд справи як зразкової.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Водночас Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у     статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг.
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Отже, зміст вказаних норм та проведений аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у розглядуваному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у справі №420/5311/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	М.В. Білак  О.А. Губська  О.В. Калашнікова