Апеляційне провадження  №  22-ц/824/8621/2020                                             
                    
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ
 
30 вересня 2020 року                                                                                                            м. Київ 
Унікальний номер справи 753/8533/16                                                           
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.В., Саліхова В.В.,  за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,
сторони справи:
позивач -                               Національна академія внутрішніх справ (далі - НАВС),
відповідач -                           ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,
на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого 23 грудня 2016 року в приміщенні судупід головуванням судді Каліушка Ф.А.,- 
            
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2016 року НАВС звернулося з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі.
Свої вимоги мотивувала тим, що 04 грудня 2007 року між сторонами укладено договір про підготовку фахівця, відповідно до умов якого відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету, а після закінчення навчання повинен був відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки, а у разі відмови - відшкодувати фактичні витрати за період навчання. Після здобуття вищої освіти відповідача було направлено для проходження служби до ГУ МВС України в м. Києві, проте 03 липня 2013 року ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням, тобто до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі по закінченню навчання. В зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вартість витрат, пов`язаних з утриманням останньої у навчальному закладі в розмірі 25 582,03 грн.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року позов  НАВС задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь НАВС витрати, пов`язаних з її утриманням у вищому навчальному закладів розмірі 25 582,03 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судового збору.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.12.2016 залишено без задоволення.
Не погодившись з заочним рішенням суду  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, зокрема на те, що суд  не надав оцінки тому, що позивач належно не виконав умови договору, а саме не інформував її про розмір фактичних витрат, пов`язаних з її утриманням.
Також суду не зазначив у своєму рішенні посилання на договір та дату його укладення. А кошти, стягнуті за рішенням суду стягнув за період до його укладення.
Вважає, що суд неналежним чином перевірив подані позивачем розрахунки заборгованості, оскільки такі є хибними та не відповідають дійсності. Вважає надану довідку про фактичне перебування на харчовому забезпеченні  недостовірною.
Вважає, що оскільки 29.08.2008 вона отримала посвідчення члена сім`ї загиблого серії НОМЕР_1 - то вказане виключає відшкодування нею будь-яких витрат на навчання та її утримання у вищому навчальному закладі.
            У відзиві на апеляційну скаргу представник НАВС Говорова І.В. заперечує проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що судом вірно встановлено всі обставини справи, які стосуються того, що відповідач навчалася на денній формі навчання за рахунок коштів державного бюджету і після закінчення навчання повинна була відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки, а у разі відмови від подальшого проходження служби в ОВС протягом перших трьох років після закінчення навчання, відшкодувати фактичні витрати за період навчання. Проте, наказом від 03.07.2013 № 505 о/с ОСОБА_1 була звільнена з ОВС за власним бажанням до закінчення трирічного терміну перебування на службі після завершення навчання, чим порушила умови договору про підготовку фахівця у КНУВС № Кв-11 від 04.12.2017.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 на запитання суду щодо можливості закриття провадження у справі залишила вирішення вказаного питання на розсуд суду.
Представник позивача Джиба В.В. стосовно можливості закриття провадження у справі заперечував.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 здобула освіту у Національній академії внутрішніх справ за кошти державного бюджету, після чого її було прийнято на службу до ГУ МВС України в м. Києві. Відповідач звільнилася з органів внутрішніх справ за власним бажанням без поважних причин до закінчення 3-річного строку перебування на службі, що згідно з умовами укладеного між сторонами договору є підставою для відшкодування відповідачем витрат, понесених на його утримання у навчальному закладі. Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого Національною  академією внутрішніх справ, за період навчання фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі, становлять 25 582,03 грн. З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги Національної академії внутрішніх справ підлягають задоволенню.
Апеляційний суд  не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його незаконним та необґрунтованим, виходячи з наступного.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, із цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У частині першій статті 1 Цивільного кодексу України указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Разом із цим за приписами частини першої статті 2 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
За змістом статті 9 Закону України від 20 грудня 1990 року «Про міліцію», чинного на час виникнення спірних правовідносин, на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.
Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про міліцію» працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.
Згідно із статтею 18 Закону України «Про міліцію» підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.
Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що на курсантів вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України поширюються права та обов`язки, гарантії правового і соціального захисту, а також відповідальність працівників міліції. Служба відповідача є публічною, у зв`язку із чим справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Отже, спори між учасниками цих правовідносин є публічно-правовими та їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.
Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17 (провадження № 14-563цс18), від 04 вересня 2019 року у справі № 127/7858/18 (провадження № 14-373цс19), у яких зазначено, що спори, пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й з питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Таким чином, враховуючи викладене, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі в порядку цивільного судочинства, не врахував всіх фактичних обставин та особливостей спору, пов`язаного зі звільненням з публічної служби, у зв`язку з чим помилково розглянув вказаний спір у порядку ЦПК України.
Відповідно ч.ч.1, 2 ст.377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року, провадження у справі закрити.
Згідно з положеннями частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявника, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Відповідно до ч. 4 ст. 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
Враховуючи викладене, колегія суддів повідомляє Національну академію внутрішніх справ про те, що розгляд позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення витрат з утримання у навчальному закладі віднесено до юрисдикції адміністративних судів України.
Керуючись ст.ст.255, 268, 374, 377, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року скасувати.
Провадження у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі - закрити.
Повідомити Національну академію внутрішніх справ про право протягом 10 днів з дня отримання постанови апеляційного суду звернутися із заявою до Київського апеляційного суду про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено  1 жовтня 2020 року.
 
Суддя-доповідач
 
Судді: