ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7910/20 Справа № 213/722/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року                                                        м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи :
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач- Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною позивача ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2020 року, ухваленого суддею Нестеренком О.М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, ( відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Просив стягнути з відповідача ПрАТ «Інгулецький ГЗК» на його користь одноразову допомогу при звільненні у сумі 2946,72 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 194 483,52 грн. 
В обґрунтування позову зазначив, що він більш як 38 років - з 21.09.1970 по 31.12.2008 працював помічником машиніста шарових млинів, потім - машиністом млинів на збагачувальній фабриці Інгулецького ГЗК, звільнений з роботи 31.12.2008 за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по ст.38 КЗпП України. 
Пізніше, від колишніх співробітників він дізнався про те, що відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки при звільненні підприємство зобов`язано було виплатити йому одноразову допомогу при звільненні у розмірі 3-х місячних середніх заробітних плат, як особі, що пропрацювала на одному підприємстві понад 20 років. 
Однак, станом на 10.02.2020 такі кошти йому підприємством не виплачені, а виплачено тільки одноразова допомога у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати. 
Вважає, що Відповідач зобов`язаний сплатити йому одноразову вихідну допомогу в розмірі 2946,72 грн., оскільки його середньомісячна заробітна плата перед звільненням становила 1473,36 грн., тому із розрахунку 2 місяців вихідна допомога становить саме таку суму. 
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2008 по 10.02.2020, тобто за 11 років становить 194 483,52 грн. (1473,36 грн. х 12 міс. х 11 років).
Рішенням Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2020 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1  одноразову допомогу при звільненні у розмірі 2946 (дві тисячі дев`ятсот сорок шість) гривень 72 копійки.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 грудня 2008 року по 10 лютого 2020 року у сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок. 
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок на користь держави в особі Державної судової адміністрації України.
Будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в частині визначення розміру середнього заробітку, що підлягав стягненню на його користь за затримку Відповідачем розрахунку при звільненні, ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового про повне задоволення, заявленим позовних вимог.
При цьому, позивач вказує на те, що про своє порушене право від довідався від колишнього співробітника тільки у 2020 році і відразу звернувся з цим позовом до суду, тому вважає, що його право на отримання повного розрахунку при звільненні не може бути обмежене судом. Наголошує на тому, що у суда відсутні підстави для застосування принципу співмірності, суд повинен був стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 194 483,52 грн., а не 20 000 грн.
Також, позивач зазначає, що оскаржуване ним судове рішення не відповідає судовій практиці, що склалася в Дніпропетровській області по аналогічних справах. Вказує, що судоми різних інстанціїй на користь позивачів стягувався середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який перевищував від 20 до 74 разів розмір не виплаченої вихідної допомоги, а не в 6 разів, як розрахував суд на його користь. При цьому скаржник наводить приклади інакшого вирішення судами аналогічних справ, де судами стягувався середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який перевищував невиплачену вихідну допомогу, зокрема в 43 рази (справа №212/6331/19), в 14 разів (справа №215/7061/19), в 74 рази (справа №212/8482/19).
У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач ПрАТ «ІНГЗК», просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на неї за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом перевірено та встановлено, що відповідно до трудової книжки позивача, останній з 21.09.1970 по 31.12.2008 працював на Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті, звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України (а.с.9-12).
Як вбачається із довідки – розрахунку від 19.09.2019 про середньогодинну ставку для збереження заробітної плати відповідно до Постанови КМУ №100 за останні 2 місяці перед звільненням, за листопад 2008 року заробітна плата склала 561,28 грн., відпрацьовано 64 години (по графіку - 176 годин), за грудень 2008 року заробітна плата склала 210,48 грн., відпрацьовано 24 години (по графіку - 192 години). Також в довідці вказано, що в період з липня по жовтень 2008 року працівник заробітку не мав (знаходився на лікарняному), тому розрахунок середньої заробітної плати проводять з тарифної ставки. Середньогодинна тарифна ставка позивача становить 8,77 грн., а середньоденна заробітна плата за два останні місяці перед звільненням (листопад – грудень 2008 року) становила 70,16 грн. (8,77 грн. за годину при 8 годинному робочому дні).
Із наданих Позивачем копій розрахункових відомостей за листопад – грудень 2008 року встановлено, що у грудні 2008 року Позивачу виплачена одноразова допомога при виході на пенсію у розмірі 1403,00 грн (а.с.14).
Суд першої інстанції задовольняючи позовну вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача недоплачену при звільненні одноразову вихідну допомогу в сумі 2946,72 грн., провівши свій розрахунок наведений у рішенні, виходив з того, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням мав 38 років стажу роботи на підприємстві Відповідача, тобто більше 20 років, тому на нього розповсюджується дія пункту 6.1. Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, тоді, як позивачу при звільненні була сплачена вихідна допомога в розмірі місячної середньої заробітної плати, у зв`язку з чим суд позивач правомірно звернувся до Відповідача з такою вимогою, у зв`язку з чим вимога підлягає задоволенню в розмірі заявленому позивачем. 
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходив з того, що оскільки позивачу не були виплачені всі належі йому суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, тому наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. При цьому, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановлена судом (розрахунок суду наведено у рішенні), є в 66 разів більшою ніж сума невиплаченої позивачу вихідної допомоги, тому з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум, суд дійшов висновку, що буде справедливим пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем буде становить 20 000 грн.
Відповідно до вимог ст.367ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду в частині стягнення недоплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги в сумі 2946,72 грн. сторонами не оскаржується і в цій частині рішення суду не перевіряється.
Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.
Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Із Галузевої угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки вбачається, що Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині обумовленими окремими пунктами, - на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки відповідно до п.6.14 (до якого включено зокрема непрацюючих пенсіонерів підприємства (п.1.4.). В п.1.7. Угоди зазначено, що її норми і положення є обов`язковими, як мінімальні гарантії, при укладанні колективних договорів на підприємствах, що знаходяться в сфері дії сторін, які її підписали, і залишається чинною у випадку зміни складу, структури, найменування уповноваженого власником органу, від імені якого її укладено (п.1.5.). Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної Угоди на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення Позивача, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не меньше тримісячної середньої заробітної плати при стажі від 20 і більше років.
Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.
Положеннями ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.
Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.
Як видно з тексту Галузевої угоди (п.1.1.) її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фонду державного майна України, Федерації металургів України, господарських об`єднань, з однієї сторони, та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України в особі її Центрального комітету, з другої сторони.
Від сторони власників угоду підписано Міністром промислової політики України, Головою Фонду держмайна, Головою ради Всеукраїнського об`єднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу, Федерації металургів україни, Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдинг», Повноважним представником групи підприємств, що виробляють металопродукцію.
ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» входить до складу Гірничовидобувного дивізіону Групи Метінвест (відповідна інформація міститься на офіційному сайті //ingok.metinvestholding.com/ua), є загальновідомою і в порядку ч.2 ст.81 ЦПК України не підлягає доказуванню, тому суд вважає, що дія зазначеної Галузевої угоди розповсюджується на ПрАТ «ІнГЗК», оскільки її підписано уповноваженим представником, і застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі.
Під час судового розгляду судом встановлено, що на момент виходу на пенсію за власним бажанням позивач мав 38 років стажу роботи на підприємстві Відповідача, що перебільшує 20 років, у зв`язку з чим висновок суду, що на позивача розповсюджується дія пункту 6.1. Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, колегія суддів вважає правильним.
При цьому, колегія судді звертає увагу на критичне ставлення суду першої інстанції щодо тверджень відповідача про те, що на підприємстві діє свій Колективний договір, укладений між Дирекцією та трудовим колективом, та відповідно п.п.3.11 розділу III, якого передбачена виплата одноразової матеріальної допомоги особам, які мають право на пенсію, при безперервному стажі для чоловіків не менше 20 років, у розмірі місячного окладу (а не 3-х заробітних плат). 
Спростовуючи доводи відповідача у цій частині, суд у рішенні зазначив, що з витребуваної судом копії колдоговору вбачається, що п.3.11 передбачено, що при виході на пенсію особам, стаж роботи яких від 20 і більше років, виплачується за рахунок підприємства одноразова матеріальна допомога у розмірі 3-х місячних окладів (тарифів) (вид оплати – за рахунок коштів фонду директора), у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що між ним і відповідачем був відсутній спір про розмір невиплачених при звільненні сум, у зв`язку з чим відповідач повинен виплати позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.
Окрім того, з відзиву на позов також вбачається незгода відповідача із заявленими у цій частині позовними вимогами, відповідач вказував, що він не є стороною Галузевої угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки і відповідно її підписантом, у зв`язку з чим посилання позивача на його право при звільненні на отримання вихідної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, є безпідставними і необґрунтованими (а.с.37).
У рішенні зазначено, що суд також враховує, що Відповідач заперечував проти права позивача на отримання виплат вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому факт порушення його права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду. При цьому судом проведені свої розрахунки сум виплат, які є більшими ніж заявлено у позові. 
Так у рішенні зазначено, що оскільки за період з 01.11.2008 по 31.12.2008 сумарне число робочих днів склало 43, то середньомісячне число робочих днів за цей період дорівнює 21,5, а тому середня заробітна плата позивача становить 1508,44 грн. (70,16 х 21,5), а не 1473,36 грн., як вказує позивач в своїй позовній заяві. Позивач відпрацював в підприємстві відповідача більше 20 років, та у відповідності до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки Відповідач зобов`язаний був виплатити йому одноразову вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 4525,32 грн. Відповідач, в свою чергу у грудні 2008 року виплатив позивачу одноразову вихідну допомогу в розмірі 1403,00 грн., тим самим недоплативши йому 3122,32 грн. При цьому суд стягнув суму недоплаченої вихідної допомоги в розмірі 2946,72 грн., що була заявлена позивачем, тобто в межах позовних вимог.
Крім того, перевіривши розрахунок позивача щодо визначеного ним розміру невиплаченої суми за час затримки розрахунку при звільненн суд дійшов висновк щодо його неправильності та навів свій розрахунок у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно, якому середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням (листопад - грудень 2008 року) становила 70,16 грн. (8,77 грн. за годину при 8 годинному робочому дні). Тому за весь період затримки, який становить 11 років - з 31.12.2008 (день звільнення) по 10.02.2020 (дата здійснення розрахунку позивачем) кількість робочих днів склала 2781, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 195 114,96 грн. (70,16 грн. х 2781 день).
Тобто факт порушення права позивача та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду, оскільки позов не визнався відповідачем в повному обсязі, у зв`язку з чим, з наведених вище підстав колегія суддів вважає необгрунтованими доводи позивача про те, що між ним і відповідачем був відсутній спір про розмір невиплачених при звільненні сум.
Вирішуючи питання щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 194 483,52 грн., як просив позивач, суд погодився з позицію відповідача про застосування принципу співмірності цієї суми із заявленою сумою невиплаченої вихідної допомоги, та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, дійшов висновку про можливість зменшення розміру відшкодувань, визначений статтю 117 КЗпП України, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум до 20 000 грн. Суд дійшов висновку, що саме такий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем буде справедливим пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи.
Колегія суддів  погоджується із висновком суду про застосування принципу співмірності до завленої позивачем суми 194 483,52 грн із заявленою сумою невиплаченої вихідної допомоги 2946,72 грн., однак частково погоджується із доводами позивача щодо заниженого розміру визначеного судом для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, тому вважає за необхідне збільшити цей розмір грошового відшкодування з 20 000 грн.до 60 000 грн.(сума в 20 разів більша ніж сума неплаченої вихідної допомоги), з урахуванням тривалого часу роботи на підприємстві відповідача – протягом 38 років, а також, беручи до уваги звільнення позивача з позовом після спливу бульш ніж 11 років після виходу на пенсію.
З огляду на вищенаведене,керуючись нормами ст.376 ЦПК України, колегія суддів вважає, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем необхідно збільшити до 60 000 грн., на думку суду такий розмір буде справедливим пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині збільшення стягнутого судом з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 20 000 грн. до 60 000 грн.
Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2020 рокув частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, змінити, збільшивши цей розмір, стягнутий з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»на користь ОСОБА_1 з 20 000 (двадцяти тисяч) грн. до 60 000 (шести десяти тисяч) грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 05 листопада 2020 року.

Головуючий:
Судді: