Ухвала
 
30 листопада 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 487/2178/19
провадження № 61-9626св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Міністерство Інфраструктури України, Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Міністерства Інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року у складі судді Гаврасієнка В. О. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2020 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позивач зазначав, що наказом Міністерства інфраструктури України від 21 лютого 2019 року № 10-о припинено його повноваження на роботі на посаді начальника Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», звільнивши його з посади на підставі пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Наказ про його звільнення був прийнятий на підставі подання виконуючого обов`язки голови Державного підприємства «Адміністрації морських портів» України. Вищевказаний наказ він отримав 22 лютого 2019 року.
Позивач вважав, що звільнення на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не може бути до нього застосовано, оскільки він не є посадовою особою в розумінні положень вказаної норми трудового права, а відповідно його звільнення є незаконним. Крім того, зазначав, що наказ видано у період його хвороби, про яку відповідача було повідомлено.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати неправомірним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України від 21 лютого 2019 року № 10-О, яким припинено його повноваження на роботі на посаді начальника Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, поновити на вказаній посаді, стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року, з урахуванням виправлення описки ухвалою від 10 березня 2010 року, позов задоволено. Визнано неправомірним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України від 21 лютого 2019 року № 10-О «Про керівника Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 21 лютого 2019 року. Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 660 302,39 грн за період з 21 лютого 2019 року по 02 березня 2020 року. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць. Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 , як начальник Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрації морських портів України» не є спеціальним суб`єктом до якого може бути застосовані положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, крім того, трудове законодавство встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частиною другою статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2020 року апеляційні скарги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року змінено, викладено абзац другий та четвертий резолютивної частини в наступній редакції:
Визнати неповномірним та скасувати пункт 1 наказу Міністерства інфраструктури України від 21 лютого 2019 року № 10-О «Про керівника Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту)».
Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 лютого 2019 року по 04 березня 2020 року в розмірі 660 302,39 грн. Рішення суду в частині судових витрат змінено. Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь держави судовий збір у розмірі 3 838,74 грн. Стягнуто з Міністерства інфраструктури України на користь держави судовий збір у розмірі 960,50 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постанова апеляційного суду обґрунтована тим, що Законом України «Про морські порти України», Статутом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Положенням про Миколаївську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» не передбачено право Міністерства інфраструктури України на припинення повноважень начальника Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», як і законодавчо не встановлено підстав припинення таких повноважень. Не встановлений порядок та випадки припинення повноважень посадової особи і нормами КЗпП України, який регулює, поміж іншим, лише порядок звільнення вказаних осіб, а не припинення їх повноважень. З огляду на викладене, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача з посади начальника Миколаївського морського порту, при цьому помилкове посилання суду першої інстанції на те, що начальник філії державного підприємства не є спеціальним суб`єктом, щодо якого може бути застосовано положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не вплинуло на правильність остаточного висновку щодо вирішення спору.
Водночас, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що лише пункт 1 вказаного наказу стосується звільнення позивача з займаної посади, у зв`язку з чим висновок суду про визнання та скасування наказу в повному обсязі є помилковим.
Крім того, змінюючи рішення в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом викладення абзацу другого та четвертого резолютивної частини в іншій редакції, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, не зазначив, що стягнута сума без утримання податку й обов`язкових платежів.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У червні 2020 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» подало касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Разом із касаційною скаргою заявник подав клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень в частині, що не підлягає негайному виконанню до закінчення касаційного провадження.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 753/4399/17, від 11 липня 2018 року у справі № 724/140/16-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 758/12403/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 310/2428/18, від 15 січня 2020 року у справі № 761/21008/18-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 711/5711/16-ц, від 15 січня 2020  року у справі  № 761/21008/18-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
У липні 2020 року Міністерство інфраструктури України подало касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. У касаційній скарзі заявником зазначено клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду у касаційному порядку.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 724/140/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 310/2428/18, від 15 січня 2020 року у справі № 761/21008/18-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 711/5711/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
У серпні 2020 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу Державного підприємтсва «Адміністрація морських портів України», в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Станом на час постановлення цієї ухвали відзивів від інших учасників не надходило.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2020 року, витребувано з Заводського районного суду м. Миколаєва матеріали цивільної справи № 487/2178/19. Зупинено виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року до закінчення касаційного провадження, за виключенням поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2020 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Міністерства інфраструктури України на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2020 року, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу. Відмовлено заявникові в задоволенні клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.
Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
У липні 2020 року матеріали справи № 487/2178/19 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України, у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
 
УХВАЛИВ:
 
Справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційними скаргами Міністерства Інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2020 року призначити до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 09 грудня 2020 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                        І. Ю. Гулейков

 
О. В. Ступак

 
Г. І. Усик