УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 664/750/19
провадження № 51-5993ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження № 12018230240001353 в суді першої інстанції, на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року про застосування примусових заходів медичного характеру до
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Цюрупинська, Цюрупинського району, Херсонської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
за вчинення суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185, частинами 1, 3 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Суть питання
Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 26 червня 2020 року задоволено клопотання прокурора та застосовано до ОСОБА_5 , примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
Як зазначив суд в ухвалі, ОСОБА_5 , перебуваючи в стані неосудності, 10 серпня 2018 року в невстановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , вчинив низку суспільно небезпечних діянь, а саме:
– наніс ОСОБА_6 удари (не менше двох) невстановленим тупим предметом в ребра з обох боків, чим заподіяв тілесні ушкодження від яких ОСОБА_6 помер на місці події;
– заволодів офіційними документами, які належать ОСОБА_6 , а саме: ощадною книжкою на ім`я ОСОБА_7 , довідкою про причину смерті та лікарським свідоцтвом про смерть ОСОБА_7 ; документами на нерухоме майно ОСОБА_6 , зокрема: будинковою книгою, документами (план дома) на будинок АДРЕСА_2 та проектом на газозабезпечення за цією ж адресою, актом про заміну електролічильника;
– заволодів паспортом ОСОБА_6 та іншими важливими особистими документами: свідоцтвом про народження, довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера, військовим квитком, трудовою книжкою з вкладишем, особистою карткою водія, посвідченням водія і талоном до посвідчення, атестатом про допущення до виконання робіт муляра, свідоцтвом судноводія, посвідченням про отримання кваліфікації муляра четвертого розряду, пенсійним посвідченням, посвідченням ветерана праці, виданими на ім`я ОСОБА_6 ; свідоцтвом про народження на ім`я ОСОБА_8 ; трудовою книжкою, довідкою про присвоєння ідентифікаційного номеру, свідоцтвом про смерть виданими на ім`я ОСОБА_7 ; свідоцтвом про народження, атестатом про середню освіту, трудовою книжкою виданими на ім`я ОСОБА_9 ;
– заволодів грошовими коштами ОСОБА_6 у сумі 4000 грн.
Дослідивши всі обставини справи, судом першої інстанції встановлено, що своїми діями ОСОБА_5 в стані неосудності вчинив суспільно небезпечні діяння за ч. 1 ст. 115, частинами 1, 3 ст. 357, ч. 1 ст. 185 КК.
Херсонський апеляційний суд ухвалою від 24 вересня 2020 року ухвалу місцевого суду стосовно ОСОБА_5 залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Так, за твердженням прокурора, поза увагою апеляційного суду залишилась та обставина, що ОСОБА_5 , будучи психічно хворим, все ж таки розумів факт викрадення ним документів і грошових коштів. Крім того, зазначає, що положеннями Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) передбачено встановлення у справах про застосування примусових заходів медичного характеру ознак суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, а не мети й умислу.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим судом.
Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених вказаним Кодексом.
Так, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_5 вчинив суспільно небезпечні діяння, передбачені ч. 1 ст. 115, частинами 1, 3 ст. 357, ч. 1 ст. 185 КК, у стані неосудності, застосував до нього примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
Не погоджуючись із ухвалою місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу місцевого суду скасувати та постановити нову, якою кваліфікувати дії ОСОБА_5 за п. 6 ч. 2 ст. 115, частинами 1, 3 ст. 357 та ч. 4 ст. 187 КК, і застосувати стосовно останнього примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом. На обґрунтування своїх доводів вказував, що ОСОБА_5 , незважаючи на психічні вади розумів, що викрадає документи і грошові кошти, а його психічний стан є лише обставиною, що позбавляє можливості усвідомлювати суспільну небезпечність своїх дій, але не їх фактичну сторону.
Під час розгляду скарги сторони обвинувачення в апеляційному порядку суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у скарзі, і, не встановивши підстав для скасування ухвали місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Обґрунтовуючи свої висновки, апеляційний суд вказав, що згідно з вимогами статей 18, 19 КК осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта кримінального правопорушення, що характеризується таким психічним станом особи, в якому вона під час вчинення кримінального правопорушення здатна усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Здатність особи під час вчинення кримінального правопорушення усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак злочину – об`єкта посягання, суті діяння, обстановки, часу й місця, способу його вчинення, його суспільно небезпечних наслідків тощо. Така здатність має бути пов`язана з можливістю контролювати, керувати своїми вчинками. Тут свідомість і воля взаємозалежні й лише в сукупності виступають передумовою визнання особи винною.
Водночас неосудною визнається така особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.
Поняття неосудності включає в себе співвідношення медичного (біологічного) та юридичного (психологічного) критеріїв. Медичний критерій полягає в наявності в особи психічного захворювання, що істотно впливає на свідомість і волю людини (хронічне психічне захворювання, тимчасовий розлад психічної діяльності, недоумство, інший хворобливий стан психіки), юридичний – у нездатності особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. Водночас юридичний критерій виражається двома ознаками: 1) інтелектуальною – особа не може усвідомлювати фактичну сторону своїх дій (бездіяльності) та/або не здатна усвідомлювати їх суспільно небезпечний характер; 2) вольовою – особа не може керувати своїми діями (бездіяльністю) внаслідок руйнування психічною хворобою її вольової сфери.
Особу може бути визнано неосудною тільки тоді, коли встановлено одну з ознак критерію юридичного на підставі хоча б однієї з ознак критерію медичного.
Місцевий суд згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 24 жовтня 2018 року № 535 встановив, що ОСОБА_5 страждав і страждає хронічним психічним захворюванням у формі параноїдної шизофренії. Під час скоєння суспільно небезпечного діяння він не міг та в теперішній час не може усвідомлювати свої дії і керувати ними. ОСОБА_5 рекомендоване застосування примусових заходів медичного характеру – госпіталізація до психіатричного закладу з суворим наглядом.
Таким чином місцевим судом встановлено в ОСОБА_5 стан неосудності з огляду на наявність в нього медичного критерію (хронічне психічне захворювання) і інтелектуальної та вольової ознак юридичного критерію (нездатність розуміти свої дії та керувати ними).
З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що встановлений у ОСОБА_5 стан неосудності пов`язаний із відсутністю в особи інтелектуальної та вольової ознак осудності. Із цим станом несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридичну оцінку суспільно небезпечного діяння в такому випадку необхідно надавати, виходячи з фактичних обставин вчиненого та наслідків, які настали, у зв`язку з чим дії ОСОБА_5 судом першої інстанції було перекваліфіковано з ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 185 та ч. 1 ст. 115 КК. З такими висновками погодився і апеляційний суд.
З огляду на встановлений стан неосудності ОСОБА_5 , через який він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, твердження прокурора про розуміння   ОСОБА_5 того, що він викрадає гроші та документи є неаргументовані.
Крім того, відповідно до приписів ч. 3 ст. 503 КПК кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій, що і було дотримано судами попередніх інстанцій.
Ухвала апеляційного суду належно вмотивована та обґрунтована і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено достатні мотиви та положення закону, якими керувався суд, постановляючи рішення, а тому доводи прокурора про невідповідність вищевказаним положенням закону ухвали суду апеляційної інстанції є безпідставними.
З висновками апеляційного суду погоджується і Верховний Суд, вважає їх правильними і такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому доводи прокурора, наведені в касаційній скарзі, щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду та вмотивованість висновків цього суду, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень не встановлено підстав для задоволення скарги, Верховний Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалуХерсонського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                   ОСОБА_3