ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

19 листопада 2020 року 	м. Дніпро	справа № 201/14041/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Малиш Н.І. (доповідач),
                               суддів:  Баранник Н.П., Щербака А.А.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року (суддя 1-ї інстанції Риженко А.Ю.)  у справі №201/14041/19 за позовом   ОСОБА_1  до  Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради,  третя особа - Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,- 
                                                                     ВСТАНОВИВ:
          У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради,  третя особа - Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправною відмову Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради у встановленні статусу та видачі посвідчення «Члена сім`ї загиблого» ОСОБА_1 та зобов`язання Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради встановити ОСОБА_1 статусу "члена сім`ї загиблого (померлого)" та видати посвідчення "члена сім`ї загиблого (померлого)".
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач як член сім`ї військовослужбовця, який помер через захворювання пов`язане з проходженням військової служби, має право на встановлення йому статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця та отримання відповідного посвідчення. Однак, відповідач відмовив у наданні такого статусу на тій підставі, що ОСОБА_1 не знаходилася в зареєстрованому шлюбі з померлим – ОСОБА_2 . При цьому, позивач вказав, що рішенням суду встановлено факт його проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради у встановленні статусу та видачі посвідчення «Члена сім`ї загиблого» ОСОБА_1 та зобов`язано Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради повторно розглянути питання щодо встановлення ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до   Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   та видачі їй «Посвідчення члена сім`ї загиблого», з урахуванням висновків суду. 
В іншій частині позовних вимог – відмовлено. 
Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради не погодившись з рішенням суду подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою   у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що встановлений за рішенням суду факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, не дає законних підстав вважати позивача дружиною ОСОБА_2 , оскільки єдиним документом, який підтверджує цей факт, могло бути лише свідоцтво про шлюб. З урахуванням чого, управління не має законних підстав для встановлення статусу члена сім`ї загиблого та видачі відповідного посвідчення позивачу. 
Сторони повідомлені про день розгляду справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 у період з 01.09.2016 року по 30.10.2016 року приймав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО на території Донецької і Луганської областей.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок легенево-серцевої недостатності.
Відповідно до витягу з протоколу № 319 від 09.08.2017 року засідання Військово- лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв захворювання солдата військової служби за контрактом ОСОБА_2 1984 р.н., яке призвело до смерті, пов`язане з проходженням військової служби.
Від спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є дочка - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якої зареєстрований ОСОБА_2 .
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22.01.2018 року у справі № 201/17863/17, яке набрало законної сили 22.02.2018 року, встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з лютого 2012 року по день смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач звернувся із письмовою заявою до Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради із заявою про видачу ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї загиблого в зоні проведення антитерористичної операції військовослужбовця, згідно зі ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та додала до цієї заяви необхідний перелік документів.
Листом від 14.12.2018 року за № 7546/01-08-01/07-18  відповідач повідомив позивача про те, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для встановлення ОСОБА_1 статусу «Член сім`ї загиблого». Також відповідач зазначив, що у разі незгоди з прийнятим в управлінні рішенням заявник може звернутись до вищестоящої організації або до суду.
Не погодившись з відмовою відповідача від 14.12.2018 року, ОСОБА_1 звернулась до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації із заявою в якій просила отримати статус «Члена сім`ї загиблого (померлого)» та видати відповідне посвідчення.
Листом від 21.10.2019 року № Д-497 Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації відмовив ОСОБА_1 у надані такого посвідчення, оскільки на момент смерті ОСОБА_2 , останній та позивач не перебували у зареєстрованому шлюбі.
Не погоджуючись з такою відмовою позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Судом першої інстанції задовольняючи частково позов зазначив, що наявні достатні правові підстави для відновлення порушеного права позивача, шляхом зобов`язання Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради повторно розглянути питання щодо встановлення позивачу статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця відповідно до   Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   та видачі позивачу «Посвідчення член сім`ї загиблого». 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.          Що стосується вимог про зобов`язання встановити позивачу статус члена сім`ї загиблого військовослужбовця та видати посвідчення «Члена сім`ї загиблого», суд апеляційної інстанції  виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, врегульовані Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Так, статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 10 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон № 3551-XII) визначено, що його дія поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також унаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. 
У абзаці 16 пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" вказано, що до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.
Аналогічні за змістом положення містяться у п.3 Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 р. № 740.
Відповідно до п. 6 Порядку №740 рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, приймається структурними підрозділами місцевих держадміністрацій з питань соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання у місячний строк з дати подання документів.
Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 р. №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (далі - посвідчення), видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками №1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.
Пунктом 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 р. №302, встановлено, що особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».
За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо встановлення статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.
Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Аналіз норм КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.
Так, фактичною підставою для відмови відповідачем у встановленні ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого та видачі відповідного посвідчення слугувало те, що згідно зі   ст. 21 Сімейного кодексу України   проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Разом з тим, рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22.01.2018 року у справі № 201/17863/17, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання позивача із загиблим однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки з лютого 2012 до дня його смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
          Відповідно до ч. 2   ст. 16-1 Закону № 2011-ХІІ   члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до   Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до   Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Згідно з ч. 4   ст.3 Сімейного кодексу України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.
Тобто, вказана норма права вказує на те, що сім`я утворюється не лише укладенням шлюбу, як про те зазначав позивач, а і з інших підстав, які не заборонені законом та не суперечить моральним засадам суспільства.          Посилання скаржника на рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі №5-рп/99, яким надано офіційне тлумачення терміну «член сім`ї військовослужбовця», колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки надаючи офіційне тлумачення вказаному терміну, Конституційний Суд України не обмежився лише тим, що членами сім`ї можуть визнаватися особи між якими укладено шлюб. Конституційний Суд України вказав і на те, що членами сім`ї військовослужбовця можуть бути і інші особи за умови спільного проживання і ведення з ним спільного господарства. Зазначена обставина знайшла своє підтвердження при розгляді справи, якою встановлено факт проживання   позивача з  померлим, однією сім`єю , без реєстрації шлюбу, що не суперечить  моральним засадам  суспільства.
З урахуванням  того, що рішенням суду від 22.01.2018 року, яке набрало законної сили, встановлено факт постійного проживання однією сім`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу в період з лютого 2012 до дня смерті ОСОБА_2 – ІНФОРМАЦІЯ_2 , ведення спільного господарства, виховання спільної дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що є підстави стверджувати, що позивач є членом сім`ї загиблого (померлого) – ОСОБА_2 , на якого поширюється чинність   Законів № 3551-ХІІ   та   № 2011-XII.
Враховуючи викладене, наявні достатні правові підстави для відновлення порушеного права позивача, шляхом зобов`язання Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради повторно розглянути питання щодо встановлення позивачу статусу члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до   Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   та видачі їй «Посвідчення член сім`ї загиблого».
З огляду на викладені обставини справи, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що, підстав для його скасування не існує.
Оскільки судом першої інстанції визначено, що дана справа належить до справ незначної складності та розглянуто справу в порядку спрощеного провадження, постанова відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року  у справі №201/14041/19   – залишити без змін.
                    Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак