ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року	Львів	Справа № 380/638/20 пров. № А/857/13226/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді                                                     Сеника Р.П.,  
суддів                                                                           Судова-Хомюк Н.М., Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання                    Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 380/638/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Кравців О.Р.,
час ухвалення рішення – 25.09.2020 року,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 30.09.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) (далі – відповідач, МПЗ ( НОМЕР_2 )), в якій, з врахуванням заяви про зміну та збільшення позовних вимог від 04.05.2020 за вх. №22342 /а.с.125-128/, просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні, невиплату ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу 20.08.2018 компенсації за невикористані дні додаткових відпусток, передбачених п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2015-2018 роки та ч. 4 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” за період з 2013 по 20.08.2018;
- стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та ч. 4 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” із розрахунку 347,68 грн. в день за період з 27.01.2019 по 27.04.2020 терміном 347 дні у сумі 158 889,76 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивача 20.08.2018 виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення. 
24.03.2020 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №1.380.2019.005155 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у вказаній справі в частині відмови у задоволенні позову та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 на день звільнення 20.08.2018 компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену ч. 4 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №702, за період із 2013 року до 20.08.2018, тривалістю 39 днів.
Також вказаною постановою апеляційного суду зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену ч. 4 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
28.04.2020 відповідачем на картрахунок ОСОБА_1 перераховано належну при звільненні заборгованість компенсації за невикористану додаткову відпустку тривалістю 39 днів у сумі 13 302,73 грн. З огляду на зазначене остаточний розрахунок при звільненні, тобто виплату належних у зв`язку із звільненням сум відповідач здійснив 28.04.2020, а не при виключенні позивача із списків особового складу – 20.08.2018.
З огляду на викладене позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні шляхом виплати компенсації за невикористані календарні дні відпустки за період з 2013 по 20.08.2018 року, та просить стягнути середнє грошове забезпечення за період несвоєчасного розрахунку з 27.01.2019 по 27.04.2020 терміном 457 дні в сумі 158 889,76 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 380/638/20 позовні вимоги задоволено частково.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що на день виключення зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення, спору між позивачем та загоном щодо зазначених в адміністративному позові вимог не було. 
Позивач приховує факт звернення до Львівського окружного адміністративного суду 05.10.2019 у справі №1.380.2019.005155 з позовом про визнання протиправним рішення відповідача від 23.09.2019 №11/6398 про виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасникам бойових дій за 56 днів. Рішенням від 10.12.2019 позов задоволено частково. Відповідно компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки виплачена позивачу у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням, про що позивач не зазначає. Ні у справі №1.380.2019.002161, ні у справі №1.380.2019.005155 позивач не оскаржує наказ начальника відповідача від 20.08.2018 №224-ос про виключення із списків особового складу частини. Тобто погоджувався із проведеним з ним розрахунком при звільненні. Відповідний наказ є законним. 
Апелянт вважає, що компенсація за невикористані додаткові дні відпустки як учаснику бойових дій нарахована та виплачена відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №1.380.2019.005155 від 10.12.2019, і таке не є підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку №100.
Крім того, вважає, що з урахуванням принципу співмірності стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 27.01.2019 по 27.04.2020 значно перевищує суму недоплачених коштів, а тому з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, не підлягає задоволенню.
Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 380/638/20 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 33366,85 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 згідно з посвідчення, виданим Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України серії УБД №010116 від 29.04.2015 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій.
Згідно з наказом начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України №193-ос від 20.07.2018 “По особовому складу” припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за підпунктом “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 1 категорії – інструктора кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип А) відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” І категорії (тип Б), без права носіння військової форми одягу.
Відповідно до витягу з наказу начальника 93 прикордонного загону західного регіонального управління Державної прикордонної служби України  від 20.08.2018 №224-ос позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 20.08.2018.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у справі №1.380.2019.005155 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частин НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення  20.08.2018 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2015-2018 роки, загальним терміном 56 календарних дні; зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2015-2018 загальним терміном 56 календарних дні. В іншій частині позову відмовлено.
24.03.2020 Восьмим апеляційним адміністративним судом винесено постанову у справі №1.380.2019.005155, відповідно до якої апеляційну скаргу позивача задоволено; рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у справі №1.380.2019.005155 скасовано в частині відмови у задоволенні позову та ухвалено у цій частині нове рішення, яким позов задоволено; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу на день звільнення 20.08.2018 компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену ч. 4 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2013 року до 20.08.2018, тривалістю 39 днів; зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену ч. 4 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2013 року до 20.08.2018 тривалістю 39 днів. В решті рішення суду першої інстанції залишене без змін.
Сторонами не оспорюється той факт, що розрахунок з позивачем проведено 17.01.2020 у сумі 19497,77 грн. та 28.04.2020 у сумі 13302,73 грн. /а.с.162/.
Позивач вважає, що оскільки остаточний рахунок при звільненні з ним здійснено відповідачем лише 28.04.2020, за приписами ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені  Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  (далі Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до статті першої Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Колегія суддів апеляційної інстанції при розгляді справи дійшла висновку, що при розгляді даної справи судом першої інстанції підставно враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 року у справі №6-39цс11 та у Пленумі Верховного Суду України у постанові від 24 грудня 1999 року №13, а також постанову Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а (К/9901/8793/18), постанову Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі № 806/2473/18 та взято до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Зазначений вище висновок апеляційного суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 Кодексу Законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 Кодексу Законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 Кодексу законів про працю України.
У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з ч.6 ст.13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №161/12771/15-ц).
Враховуючи обов`язковість вищевикладених висновків Верховного Суду, суд застосовує до обставин цієї справи наступні критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України:
- на виконання рішення та постанови у справі №1.380.2019.005155 відповідачем двічі здійснено нарахування відповідної компенсації: 17.01.2020 у сумі 19497,77 грн. та 28.04.2020 у сумі 13302,73 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки при звільненні відповідач не провів повного розрахунку з позивачем, а тому відповідно до статті 117 КЗпП України та з урахуванням рішення суду у справі №1.380.2019.005155, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
З огляду на викладені обставини, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 3000,00 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.
Відтак, апеляційний суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 380/638/20 змінити у частині суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме:
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) (81300, Львівська область, м. Мостиська; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3000 ( три тисячі) грн. 00 коп
У решті Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 380/638/20 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 17.12.2020 року