Справа № 461/3563/20                                Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М. 
Провадження № 22-ц/811/2580/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 48

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       29 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
                 головуючого - судді Ніткевича А.В.,     
                 суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Юзефович Ю.І.
                з участю представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 серпня 2020 року складі судді Мисько Х.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до Галицької митниці Держмитслужби, Державної казначейської служби України про визнання неправомірними дій та стягнення завданої шкоди,-
встановила:
У травні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Галицької митниці Держмитслужби, Державної казначейської служби України про визнання неправомірними дій та стягнення завданої шкоди.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2020 року відкрито спрощене провадження у даній справі.
16.06.2020 від представника відповідача Державної казначейської служби України Стегній А.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що розгляд вказаної справи має відбуватися в порядку адміністративного судочинства, оскільки в заявленому ОСОБА_2 позові об`єднано вимогу про визнання дій /бездіяльності суб`єкта владних повноважень Галицької митниці Держмитслужби неправомірними, розгляд якої проводиться в порядку адміністративного судочинства та вимога про відшкодування матеріальної шкоди, яка підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Просить передати справу за підсудністю.
Сторона позивача проти заявленого клопотання заперечувала, вважала, що розгляд вказаної справи повинен відбуватись в порядку цивільного судочинства.
Оскаржуваною ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 серпня 2020 року провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Галицької митниці Держмитслужби, Державної казначейської служби України про визнання неправомірними дій та стягнення завданої шкоди закрито.
Повернуто   ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840,80 грн., сплачений згідно квитанції №0.0.1692348942.1 від 30.04.2020 року.
Ухвалу суду оскаржив представник позивача ОСОБА_1 , з ухвалою не погоджується, оскільки вважає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 
В апеляційній скарзі зазначає, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою чи службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
При цьому, у спірних правовідносинах між сторонами виникли цивільно-правові відносини, тобто делікт, оскільки митницею завдано шкоди позивачу, а саме вилучений митницею товар став непридатним до використання, внаслідок фізичного пошкодження упаковок (неналежне зберігання).
Зобов`язання з відшкодування шкоди це цивільно-правові зобов`язання, тому повинні розглядатися в порядку ЦПК України, крім цього для застосування деліктної відповідальності наявні усі умови.
Таким чином, враховуючи суб`єктний склад та суть спірних правовідносин, даний спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Покликається на правові позиції висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2019, справа № 808/973/18 та постанові від 12.03.2019, справа № 12-199гс18.
Просить скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 серпня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги. Додатково повідомив, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2020 року по справі № 1.380.2019.004377, яка ухвалена за наслідками розгляду справи за адміністративним позовом особи до Львівської митниці ДФС, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій Львівської митниці в частині незабезпечення належного зберігання товару, вилученого відповідно до протоколу про порушення митних правил та стягнення на користь позивача шкоди, апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції та закрито провадження у справі, роз`яснено учасникам справи право на звернення з таким позовом до суду цивільної юрисдикції. Звернув увагу, що правовідносини по цій справі, а також по справі, яка переглядається за апеляційною скаргою ОСОБА_2 є аналогічними, відтак сформована судова практика про юрисдикцію у такій категорії справ.
Представники відповідачів Галицької митниці Держмитслужби та Державної казначейської служби України в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини між позивачем та відповідачем набули публічно-правового характеру, оскільки Львівською митницею Держмитслужби, у зв`язку з порушенням митних правил, було вилучено предмет правопорушення протеїновий порошок для спортивного харчування в асортименті, а дії щодо вилучення якого були вчинені на виконання вимог Митного кодексу України у справі про порушення митних правил, відтак позовні вимоги не містять спору про право, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення, дії Галицької митниці ДФС, яка у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів виходить з такого.
Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Слідуючи принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Порядок пред`явлення позову регламентований статтею 184 ЦПК України.
При цьому, підстави для відмови у відкритті провадження у справі визначені статтю 186 ЦПК України.
Зокрема, згідно із п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.
В свою чергу, відкрите провадження підлягає закриттю , якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України).
У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом (ст. 6 Конвенції).
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, характерною рисою таких справ є їх зв`язок із реалізацією особами їхніх цивільних, земельних, трудових сімейних, житлових та інших прав.
В свою чергу, відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із пунктами першим, другим частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.
Відповідно до пункту 7 статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
У пункті першому статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
З огляду на вищезазначене, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, необхідно враховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.
До адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
У рішенні Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року по справі №815/6956/15 зазначено, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 236 від 21.05.2014 р., Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.
Пункт 7 Положення визначає, що ДФС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. ДФС та її територіальні органи є органами доходів і зборів.
Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів державної митної служби» реорганізовано деякі територіальні органи державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 2, в тому числі і Львівську митницю ДФС реорганізовано шляхом приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.
Як вбачається із змісту позовної заяви та доданих до неї документів, предметом спору у даній справі є неправомірність дій суб`єкта владних повноважень Галицької митниці Держмитслужби, якою було тимчасово вилучено товар в порядку ст. 511 Митного кодексу України, на час розгляду справи, згідно протоколу про порушення митних правил №1489/20900/18, та, як зазначає позивач, не забезпечено належного зберігання, що призвело до фізичного знищення зазначеного товару і, як наслідок завдання позивачу шкоди.
Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України,  вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
У постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 808/973/18 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що між митницею як територіальним органом Державної фіскальної служби України та відповідачем – юридичною особою, при поміщенні товару, переміщеного на митну територію України, на складі митного органу, виникають правовідносини зі зберігання товару, які є господарськими, а тому спір підлягає розгляду за правилами ГПК у господарському суді.
    Крім цього, у постанові від 12 березня 2019 року №12-199гс18 Велика Палата Верховного Суду визначає, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду, у спорах щодо відшкодування такої органами державної влади, яка виникла наслідок не повернення вилучених посадовими особами речей чи документів, які були об`єктами певного правопорушення, виявленого під час проведення відповідних перевірок або інших процесуальних дій, перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави.
Відтак, зважаючи на суб`єктний склад сторін, суть спірних правовідносин, а саме не належного, на думку позивача, забезпечення зберігання товару, вилученого відповідно до протоколу про порушення митних правил, що призвело до фізичного знищення зазначеного товару, колегія суддів приходить переконання, що спір у даній справі належить розглядати за правилами цивільного, а не адміністративного судочинства.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Враховуючи наведені обставин, колегія суддів приходить переконання про підставність апеляційної скарги та необхідність скасування оскаржуваної ухвали з підстав порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України).
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 серпня 2020 року – скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 грудня 2020 року.

Головуючий:         А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

       С.М. Копняк