Справа № 450/2008/17                                Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О. 
Провадження № 22-ц/811/1599/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 42

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       17 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
        головуючого - судді Ніткевича А.В., 
        суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.
       розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на  рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2018 року у  справі за  позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
встановила:
У липні 2017 року позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного 03.08.2011 договору відповідач отримав кредит у розмірі 25000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік. Відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, яка станом на 30.06.2017 становить 35808,68 грн. та складається з 18294,88 грн. заборгованості за кредитом, 14632,43 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, 700,00 грн. заборгованості за пенею та комісією, а також зі штрафів: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1681,37 грн. штраф (процентна складова). Просив позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області  від 10 вересня 2018 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 12.06.2020 про виправлення описки, позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено повністю.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 35808,68 грн. за кредитним договором № б/н від 03.08.2011 року.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір у розмірі 1 762, 00 грн.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , вважає рішення необґрунтованим, прийнятим без дослідження усіх обставин справи, тому підлягає скасуванню.
В апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду щодо необхідності стягнення заборгованості є хибними, оскільки позивач неправомірно нараховував відсотки, невідомо на яку саме суму. 
Також вважає, що позивач звернувся до суду із пропуском строків позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Покликається на правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018, справа № 444/9519/12 щодо припинення права нараховувати передбачені договором проценти після спливу визначеного договором строку кредитування, за якою кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.
Звертає увагу, що кредитним договором не встановлено розмір процентів після спливу строку його дії.
Вважає, що обставини, на які покликався позивач та зазначені в оскаржуваному рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи. 
Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
01.10.2020 на адресу апеляційного суду надійшов відзив АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на апеляційну скаргу, в якому покликаючись на недоведення відповідачем правових підстав про існування в нього права на користування коштами банку без сплати відсотків та укладення між сторонами кредитного договору, часткове виконання відповідачем договору, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Звертаючись із позовними вимогами позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої доводи обґрунтовував укладеним між банком та ОСОБА_1 кредитним договором б/н від 03.08.2011, розрахунком заборгованості за таким договором станом на 30.06.2017, анкетою-заявою із підписом позичальника, Втитягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», копією паспорта ОСОБА_1 (а.с. 4-7).
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи у повному обсязі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим утворилась кредитна заборгованість, внаслідок невиконання умов кредитного договору відповідачем, порушено права Банку, як кредитодавця.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Судом встановлено, що 03.08.2011 відповідач ОСОБА_1 заповнив анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку. У заяві зазначено особисті дані, контактний номер телефону, місце проживання та праці, посаду (а.с. 7).
ОСОБА_1 погодився, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.
Таким чином, 03.08.2011 між відповідачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який змінив назву на АТ КБ «ПРИВАТБАНК»,укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
Крім цього, відповідач підтвердив, що зобов`язується дотримуватись вимог Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їхніми змінами на сайті ПриватБанку.
З доводів апеляційної скарги слідує, що відповідач фактично не заперечує факт укладення кредитного договору, натомість не погоджується з розміром заборгованості, який стягнутий судом, порядком та строками її нарахування. 
Факт виконання позивачем своїх зобов`язань за договором про надання банківських послуг підтверджується наданням відповідачу ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами.
В свою чергу, позивач стверджує, що відповідач не належним чином виконував свої обов`язки, відтак згідно долученого розрахунку заборгованість відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 03.08.2011, станом на 30.06.2017 становить 35808,68 грн. та складається з 18294,88 грн. - заборгованості за кредитом; 14632,43 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом; 700,00 грн. - заборгованості за пенею та комісією; а також зі штрафів: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1681,37 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 4-6).
Крім цього, зазначеним розрахунком заборгованості підтверджується часткове погашення відповідачем заборгованості за наданим кредитом, що свідчить про визнання останнім своїх зобов`язань, а також дійсне використання кредитних коштів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 викладено правовий висновок, за яким укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Цим самим касаційний суд прийшов висновку про укладеність кредитного договору в силу вимог закону, та, як наслідок, врахувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Обставин за яких у колегії суддів були б відсутні підстави для застосування зазначеної позиції, апеляційним судом не встановлено.
З наданого позивачем розрахунку вбачається наявність заборгованості за тілом кредиту в розмірі 18294,88 грн., тому висновок місцевого суду про стягнення з відповідача такої заборгованості є обґрунтованими, ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи, оскільки це ті кошти, які були надані позивачем у розпорядження відповідача та ним використані без їх повернення.
Таким чином, оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 18294,88 грн. заборгованості за тілом кредиту відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.
Крім цього, визначаючи розмір боргу, колегія суддів виходить з розрахунку, який надано Банком, оскільки відповідачем цей розрахунок не спростований, іншого не надано, як і не встановлено судом.
З врахуванням висновків колегії суддів про підставність позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині стягнення заборгованості за кредитом, оскаржуване рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін, як таке що ґрунтуються на законі.
В свою чергу, відповідач також не погоджується з оскаржуваним рішення в частині стягнення з нього на користь позивача відсотків та неустойки за користування кредитом.
Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами, а також неустойка (пеня та штрафи, поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника ОСОБА_1 від 03.08.2011 процентна ставка, а також порядок нарахування неустойки, не зазначено, однак як вбачається із розрахунку заборгованості, процентна ставка була встановлена на рівні 27%, в подальшому корегувалась на рівні 32,40 % - 42 %, тоді як право банку збільшувати процентну ставку та умови такого збільшення в заяві-анкеті не передбачено.
Крім цього, з незрозумілих причин у розрахунку заборгованості наявні дві графи процентної ставки – поточної та простроченої. 
В свою чергу, у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Як вже зазначалось, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.
Разом з цим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Тобто, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Таким чином, вимоги та доводи позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо необхідності та підставності стягнення з відповідача заборгованості за процентами, пенею, комісією та штрафами не знайшли свого підтвердження, що свідчить про підставність доводів апеляційної скарги в цій частині.
Більше того, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Враховуючи наведене, колегія суддів виходить з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, пенею та комісією, а також штрафами, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.
Крім цього, відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання про розподіл судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, з врахуванням звільнення відповідача ОСОБА_1 від сплати судового збору як особи з першою групою інвалідності.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 14632,43 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, 700,00 грн. заборгованості за пенею та комісією, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1681,37 грн. штраф (процентна складова) та стягнення судових витрат в сумі 1762 грн. 00 коп. - скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні таких вимог відмовити, зменшивши загальний розмір суми стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» з 35808,68 грн. до 18294 (вісімнадцять тисяч двісті дев`яносто чотири) гривні 88 копійок.
Компенсувати Акціонерному товариству комерційний банк «ПРИВАТБАНК» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 754 (сімсот п`ятдесят чотири) гривні 70 копійок за розгляд справи в суді першої інстанції.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в дохід держави 1267 (одна тисяча двісті шістдесят сім) гривень 93 копійки за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 листопада 2020 року.
Головуючий:                                                                                                  А.В. Ніткевич   
Судді:                                                                                                         С.М. Бойко
С.М. Копняк