П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
29 вересня 2020 року                                                               м. Київ
 
справа № 752/19783/19
 
провадження № 22-ц/824/11600/2020
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.
при секретарі  - Ярмак О.В.
             
сторони :
позивач -  ОСОБА_2
 
відповідачі - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу   ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року у складі судді Хоменко В.С., про відмову в забезпеченні позову, повний текст складений 27.05.2020 року, 
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Ю.П., ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26 грудня 2018 року, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП».
30 квітня 2020 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просив суд, забезпечити позов шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо нерухомого майна, а саме, квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Мотивуючи заяву позивач зазначив, що 09 квітня 2020 року приватним нотаріусом-державним реєстратором КМНО Юдіним М.А. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна було внесено запис про право власності 36245297 від 09 квітня 2020 року, яким фактично здійснена протиправна перереєстрація прав власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП». Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:51958458 від 13 квітня 2020 року. Позивач вказує, що вищевказана перереєстрація нерухомого майна, що є предметом іпотеки, була вчинена з порушенням процедури проведення реєстраційних дій. Він не отримував від ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» жодної письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та умов іпотечного договору, що дає всі підстави стверджувати, що реєстраційна дія була проведена без передбаченого чинним законодавством документу, що підтверджувало б дійсне отримання позивачем письмової вимоги. ОСОБА_2 вважає, що невжиття заходів забезпечення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення у вказаній справі, у разі задоволення позову.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року у задоволенні заяви  ОСОБА_2 про забезпечення позову у даній справі відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та постановити нову, якою його заяву задовольнити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач посилається на те, що невжиття заходів забезпечення позову зможе призвести до перепродажу спірної квартири, що при позитивному вирішенні судового спору на його користь унеможливить виконання рішення суду та відновлення його порушених прав. ОСОБА_2 також вважає, що відповідач ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», будучі власником квартири, може зареєструвати там третіх осіб, укладати різні правочини та вчиняти будь-які дії, що грубо порушуватиме його права та позбавлять його права володіння, користування та розпорядження майном. 
Окрім зазначеного, скаржник зауважує, що у спірній квартирі, яка на його думку була перереєстрована з порушенням норм чинного законодавства на підставі незаконного рішення державного реєстратора, зареєстровані та постійно проживають боржник, його малолітні діти та непрацездатна матір.
Учасники справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості доводів заявника.
Судова колегія погоджується з таким висновком, з наступних підстав.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюються для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України). 
Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Крім того, підпунктами 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.
Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.
Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення та ефективний захист її прав.
Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач зазначив, що у разі невжиття заходів забезпечення позову, відповідач ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», будучі власником квартири, може зареєструвати там третіх осіб, укладати різні правочини та вчиняти будь-які дії, що грубо порушуватиме його права та позбавлять його права володіння, користування та розпорядження майном. 
Проте колегія суддів не може погодитись з такими доводами, оскільки вважає, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову є необґрунтованим та недоцільним, таким що не забезпечить збалансованості інтересів сторін, може завдати прямої шкоди відповідачу, як власнику квартири та не містить доведеності співмірності позовних вимог із обраним способом забезпечення позову, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Так, заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач у вигляді заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо квартири, власником якої на даний час є відповідач не є співмірними, бо не пов`язані і не стосуються забезпечення виконання заявлених позовних вимог.
Зокрема у випадку задоволення вимог позивача про визнання недійсними оспорюваного правочину, таке рішення не підлягає примусовому виконанню в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а отже його виконання не може бути утруднене чи унеможливлене. В тому числі рішення про визнання правочину недійсним не є підставою для внесення державним реєстратором змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
При цьому право власності відповідача ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» на квартиру позивачем не оспорюється, предметом спору є лише виключно договірно-правові відносини стосовно недійсності договору, які мають правові наслідки, що настають незалежно від обраного позивачем способу забезпечення позову, тому судова колегія погоджується з висновком суду про те, що вимоги заявника про забезпечення позову у такий спосіб задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.   
Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем, при цьому саме лише посилання в заяві та апеляційній скарзі на потенційну неможливість виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення скарги, тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції скасуванню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 30 квітня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                                                                              

Судді: