Номер провадження: 22-ц/813/1654/20 
       Номер справи місцевого суду: 522/31215/13-ц
       Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
       Доповідач Дрішлюк А. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2020 року                                                                         м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Колеснікова Г.Я., Заїкіна А.П.,
при секретарі судового засідання Бондаренко Ю.Г.,
розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітет Одеської міської ради про виселення з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, -         

ВСТАНОВИВ

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді першої інстанції. 
Одеський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітет Одеської міської ради, уточнивши який просив суд виселити відповідачів з жилого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання їм іншого жилого приміщення. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідачі безпідставно заселилися в службову квартиру та утримуються її, що не дозволяє використовувати житло за його цільовим призначенням, що в свою чергу, є порушенням інтересів держави. Так, посилаючись на положення ч. 3 ст. 116 ЖК України, відповідно до якої особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення, позивач просив задовольнити позовні вимоги (т. 1, а.с. 91-94).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2017 року (головуючий – суддя Загороднюк В.І.) вирішено позов Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітет ОМР задовольнити. А саме, виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з жилого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання їм іншого жилого приміщення, та стягнути на користь держави судовий збір у розмірі по 213,33 гривень з кожного (т. 2, а.с. 104-107).

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді апеляційної інстанції. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, яку в подальшому уточнив. Так, апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити (т. 2, а.с. 111-112, 114-118). 
Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Заїкіна А.П. від 16.01.2018 року було відкрито провадження в справі (т. 2, а.с. 143). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.03.2018 року справа була призначена до розгляду (т. 2, а.с. 144).
26.04.2018 року від представника Головного управління розвідки Міністерства оборони України Здоровило А.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу (т. 2, а.с. 164-168).
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01.11.2018 року були задоволені заяви ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про самовідвід в зв`язку з тим, що судді не мають спеціального дозволу на здійснення діяльності з державною таємницею, справу вирішено передати до канцелярії суду для визначення іншого складу колегії суддів (т. 2, а.с. 231-232). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2018 року справа була передана колегії суддів в складі головуючої судді Вадовської Л.М., суддів Ващенко Л.Г., Черевка П.М. (т. 2, а.с. 234). Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Вадовської Л.М. було задоволено самовідвід з мотивів відсутності у судді спеціального дозволу на здійснення діяльності, пов`язаної з державною таємницею (т. 2, а.с. 236). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано колегії суддів в складі головуючого судді Колеснікова Г.Я., суддів Дрішлюка А.І., Калараша А.А. (т. 3, а.с. 1). Ухвалою від 30.11.2018 року судді Апеляційного суду Одеської області Колеснікова Г.Я. справу вирішено прийняти до провадження (т. 3, а.с. 2), та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.11.2018 року справу вирішено призначити до розгляду (т. 3, а.с. 3). 
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», було ліквідовано Апеляційний суд Одеської області та створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.
Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно – територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
В порядку ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи Одеського апеляційного суду визначено 03.01.2019 року.
Згідно з ч. 5 ст. 31 ЦПК України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
В порядку автоматизованого розподілу судової справи після створення нового суду – Одеського апеляційного суду – суддею-доповідачем визначено суддю Дрішлюка А.І., якого було переведено до Одеського апеляційного суду відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 4065/0115-18 від 28 грудня 2018 року. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.02.2019 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.
В процесі розгляду справи апелянтом неодноразово подавались додаткові пояснення та додаткові матеріали (довідки щодо перебування відповідача на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов) по суті справи, зокрема, 25.01.2019 року, 25.03.2019 року, 23.12.2019 року, 27.01.2020 року, 28.02.2020 року, 31.03.2020 року, 05.10.2020 року. Судові засідання в справі неодноразово відкладались для надання додаткових доказів щодо перебування на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, надання додаткових пояснень сторонами провадження тощо.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам. 
В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 просили задовольнити апеляційну скаргу. Прокурор Колєсніченко А.О. та представник Головного управління розвідки Міністерства оборони України Здоровило А.А. в задоволенні апеляційної скарги просили відмовити. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали заяви про розгляд справи за відсутності сторін. Інші учасники провадження про розгляд справи повідомлялись належним чином. 
В судовому засіданні для перевірки доводів апеляційної скарги також було оглянуто матеріали цивільної справи, які мають гриф «цілком таємно», та матеріали якого враховуються судом при прийнятті процесуального рішення по справі без цитування та прямого посилання на вказані матеріали в тексті цього рішення. 

Позиція апеляційного суду по справі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників провадження, які з`явились, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї на обліку потребуючих поліпшення житлових умов в Одеському гарнізоні не перебувають, члени родини ОСОБА_1 , крім самого відповідача, забезпечені постійним житлом за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України — трикімнатною квартирою АДРЕСА_2 , яка ними приватизована, ордер на вселення в спірну квартиру відповідачам не видавався. Тому суд вирішив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції та частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.
Предметом судового розгляду була вимога про виселення відповідача з займаного жилого приміщення через самовільність його зайняття в порядку ст. 116 ЖК УРСР.
Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Застосування вказаної правової підстави передбачає, що особа, відносно якої подано позов, самовільно без будь-яких підстав вселилась у спірне жиле приміщення.
Позивач, звертаючись до суду, посилався на спеціальний статус спірного жилого приміщення, який був обґрунтований специфікою діяльності відповідних державних органів. 
Разом з тим, як зауважив ЄСПЛ в рішенні «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02.03.2011 року в п.п. 40-42, 44 згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
Згідно витягу з протоколу № 3 засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 03.03.2003 року постановили: клопотати перед командиром військової частини НОМЕР_2 про дозвіл на переоформлення службових квартир офіцерам в/частини НОМЕР_1 , які досягли граничного віку перебування на військовій службі, або мають вислугу 25 календарних років та проживають в них: в т.ч. полковнику ОСОБА_1 – 2 кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (житлова площа 30,59 кв.м .) Склад сім`ї – 3 особи (т. 1, а.с. 47).
Як вбачається з листа Головного управління розвідки № 222/1Д/72 від 19.02.2014 року службовим розслідуванням встановлено, що нецільове використання жилого приміщення АДРЕСА_3 , стало можливим через перевищення службових повноважень колишнім керівництвом розвідувального підрозділу у місті Одеса, яке у 2000 році своїм наказом дозволило полковнику ОСОБА_1 тимчасово проживати у зазначеному жилому приміщенні та недбале ставлення до військової служби прямих начальників, які тривалий час не вживали заходів щодо усунення нецільового використання цього жилого приміщення (т. 1, а.с. 96). Як вбачається з листа заступника начальнику ГУР МОН України, адресованого Одеському прокурору з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, за результатами перевірки факту нецільового використання жилого приміщення АДРЕСА_4 через перевищення службових повноважень колишнім керівництвом розвідувального підрозділу в м. Одеса, яке в 2000 році своїм наказом дозволило ОСОБА_1 проживати в зазначеному приміщення було винесено процесуальне рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1 та керівництва розвідувального центру в м. Одеси за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 424 КК України та їх прямих начальників за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 425 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (т. 1, а.с. 96). 
Отже, фактично вселення в спірне житло відбулось на підставі наказу керівництва розвідувального підрозділу, а отже (з врахуванням специфіки правового статусу спірного об`єкту) були наявні підстави для вселення ОСОБА_1 в спірну квартиру, що виключає кваліфікацію спірних правовідносин за ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР. При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_1 знаходиться на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, а тому суд приймає до уваги доводи апелянта у відповідній частині. Одночасно, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що в постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 року, а саме в п. 9 предметом позову є те, що конкретно вимагає позивач, підставою – чим він обґрунтовує свої вимоги, змістом – обраний позивачем спосіб захисту права. Таким чином, в контексті застосування ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР за обставинами даної справи існує суперечність між предметом (виселення без надання жилого приміщення) та підставами заявленого позову (самовільне зайняття спірного жилого приміщення, яке не знайшло свого підтвердження), що виключає задоволення позовних вимог за заявленими правовими підставами.
Щодо інших доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки інші доводи апеляційної скарги не впливають на надану судом оцінку спірних правовідносин, то вони відхиляються без додаткового обґрунтування.
Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд, на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасовує з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2017 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог– відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                                А.І. Дрішлюк

Г.Я. Колесніков

А.П. Заїкін

Повний текст постанови виготовлено 16 жовтня 2020 року

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дрішлюк