Постанова
Іменем України
 
16 листопада 2020 року 
м. Київ
 
справа № 755/8933/18
провадження № 61-4251св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Капітал Ріелті ЛТД»,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у складі судді Виниченко Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Ріелті ЛТД» (далі - ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД») про зобов`язання виконання умов договору та стягнення коштів, посилаючись на те, що 14 листопада 2012 року між його матір`ю ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітал Ріелті» (далі - ТОВ «Капітал Ріелті») було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № КР/7/068, за умовами якого ТОВ «Капітал Ріелті» продало ОСОБА_2 майнові права на об`єкт нерухомості, а саме квартиру АДРЕСА_1 ). На виконання своїх зобов`язань за договором ОСОБА_2 сплатила відповідачу 237 250 грн. 12 лютого 2014 року ОСОБА_2 та ТОВ «Капітал Ріелті» дійшли згоди про заміну об`єкта інвестування, розірвали договір купівлі-продажу майнових прав від 14 листопада 2012 року № КР/7/068 та 13 лютого 2014 року уклали новий договір купівлі-продажу майнових прав № КР/6/234, за умовами якого ТОВ «Капітал Ріелті» продало ОСОБА_2 майнові права на об`єкт нерухомості, а саме квартиру будівельний номер АДРЕСА_2 (попередня поштова адреса: АДРЕСА_3 ). Раніше сплачені кошти за договором  від 14 листопада 2012 року № КР/7/068 в сумі 237 250 грн були зараховані в оплату за договором від 13 лютого 2014 року № КР/6/234, а також покупець здійснила доплату в розмірі 38 097 грн за різницю збільшеної площі об`єкта інвестування. Таким чином, покупець в повному обсязі виконала свої обов`язки за договором. В подальшому, відповідно до умов додаткової угоди від 07 липня 2014 року до договору № КР/6/234 обов`язки сторони продавця були передані ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД», а згідно з додатковою угодою від 24 жовтня 2015 року до договору № КР/6/234 права і обов`язки покупця переведені на нього. На підтвердження виконання стороною покупця всіх зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234 ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» видало йому довідку від 22 серпня 2016 року № 616 про фінансування 100 % майнових прав об`єкта нерухомості та запевнило, що об`єкт буде введений в експлуатацію до кінця 2016 року, а про необхідність оформлення акта приймання-передачі квартири його поінформують після виготовлення технічного паспорта на квартиру. За умовами договору купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234 ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» було зобов`язане забезпечити будівництво житлового будинку та ввести його в експлуатацію в запланований термін - 3-й квартал 2014 року, однак свої зобов`язання не виконало, спорудження будинку не закінчило, не ввело його в експлуатацію і право власності на окрему ізольовану однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 площею 41,09 кв.м йому не передало. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив зобов`язати ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» виконати в натурі зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234, а саме - передати йому право власності на квартиру АДРЕСА_5 ), стягнути з відповідача на свою користь 184 270,46 грн процентів за користування чужими грошовими коштами та сплачений судовий збір.
 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня                   2018 року позов задоволено частково. Зобов`язано ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» передати у власність ОСОБА_1 майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_6 (будівельна адреса: АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що на час розгляду цієї справи запланований термін будівництва та здачі об`єкта капітального будівництва в експлуатацію, який погоджений сторонами в договорі - 3-й квартал 2014 року, закінчився, додаткових угод, які передбачали б зміну умов договору, в тому числі в частині визначення інших строків здачі будинку в експлуатацію, між сторонами не укладено. ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» не надало доказів належного виконання договірних зобов`язань, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» передати йому у власність майнові права на об`єкт нерухомості є доведеними. При цьому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами необхідно відмовити, оскільки статті 536, 1048, 1054, 1057 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), на які посилався позивач, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Умовами договору купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234 не передбачено відповідальності відповідача у вигляді сплати неустойки та/або іншої відповідальності за невиконання умов договору. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234 право власності на майнові права переходить від продавця до покупця після введення об`єкта нерухомості в експлуатацію та підписання акта прийому-передачі майнових прав. Також умови договору передбачають право позивача після здійснення фінансування та введення будинку в експлуатацію отримати документи, необхідні для оформлення об`єкта нерухомості у власність. При цьому матеріали справи не містять доказів невизнання відповідачем права позивача на набуття майнових прав у власність після введення будинку в експлуатацію. Оскільки об`єкт інвестування не введений в експлуатацію, то підстави для визнання права на майнові права за позивачем відсутні. Крім того, статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. За договором купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234 позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Тому підстави для визнання за ним майнових прав на об`єкт інвестування на підставі статей 331, 392 ЦК України відсутні. Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі статей 1048, 1054 ЦК України не підлягають задоволенню, оскільки ці норми регулюють правовідносини, які виникають з договорів позики, кредиту, банківського вкладу, а предметом договору від 13 лютого 2014 року № КР/6/234 є майнові права на об`єкт нерухомості. Крім того, умовами цього договору не передбачено відповідальності відповідача у вигляді сплати неустойки та/або іншої відповідальності за невиконання умов договору.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
01 березня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне  застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштам, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог - залишити без змін, а постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року - скасувати повністю.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що за умовами договору купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234 ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» було зобов`язане забезпечити будівництво житлового будинку та ввести його в експлуатацію, однак своїх зобов`язань не виконало, спорудження будинку не закінчило, не ввело його в експлуатацію і право власності на окрему ізольовану однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 площею 41,09 кв.м йому не передало. Задовольняючи його позовні вимоги про зобов`язання ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» виконати договірні зобов`язання в натурі, місцевий суд правильно застосував до спірних правовідносин статті 509, 525, 526, 693 ЦК України. Натомість апеляційний суд безпідставно послався на норми, які встановлюють момент набуття права власності, помилково виходив з того, що порушення його прав як покупця можливе лише на етапі передачі права власності на готовий і введений в експлуатацію об`єкт нерухомого майна, а також не звернув уваги на те, що вимог про визнання права власності він не заявляв. Договір купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234 було укладено із залученням його коштів на визначений строк та для обумовленої мети - будівництва житлового будинку, що свідчить про наявність між сторонами відносин комерційного кредиту. ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» прострочило виконання цього зобов`язання, тому за аналогією закону щодо відносин позики та відносин купівлі-продажу з попередньою оплатою, відповідно до статей 1048, 1054, 1057 ЦК України на його користь підлягають стягненню проценти за користування коштами. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Судуу складі судді Касаційного цивільного суду від 12 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду міста Києва.
 
03 квітня 2019 року справа № 755/8933/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України    (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Відповідно до статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.
 
Судами встановлено, що14 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Капітал Ріелті» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № КР/7/068, за умовами якого ТОВ «Капітал Ріелті» продало ОСОБА_2 майнові права на об`єкт нерухомості, а саме квартиру АДРЕСА_1 ). 
 
Згідно з пунктом 4.2 договору купівлі-продажу майнових прав від 14 листопада 2012 року № КР/7/068 орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладання цього договору складає 237 250 грн, в тому числі податок на додану вартість (далі - ПДВ) -  39 541,66 грн.
 
Пунктом 4.3.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 14 листопада 2012 року № КР/7/068 його сторони погодили, що покупець вносить в касу підприємства або перераховує на розрахунковий рахунок 84,40 % від вартості майнових прав в такому порядку: 160 000 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 26 666,66 грн, по 20 листопада 2012 року; 40 250 грн, в тому числі ПДВ 20% - 6 708,33 грн, по 27 листопада 2012 року. Решту квадратних метрів, а саме 5,69 кв.м покупець оплачує 30 березня 2013 року включно за поточною ціною, яка буде діяти на момент такої оплати.
 
12 лютого 2014 року між ТОВ «Капітал Ріелті» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав від 14 листопада 2012 року № КР/7/068, за умовами якої сторони за ініціативою покупця розривають з 12 лютого 2014 року договір купівлі-продажу майнових прав від 14 листопада 2012 року №КР/7/068 для складання нового договору від 13 лютого 2014 року КР/6/234, а саме на 1-но кімнатну квартиру АДРЕСА_8 , 6 ( АДРЕСА_3 ) з доплатою метрів 8 300 грн/кв.м. 
 
Згідно з пунктами 2, 3 додаткової угоди № 1 від 12 лютого 2014 року до договору купівлі-продажу майнових прав від 14 листопада 2012 року № КР/7/068, на момент підписання заяви про розірвання договору та зміни об`єкта нерухомості сума в розмірі 237 250 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 39 541,70 грн зараховується на договір купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234, а саме на 1-но кімнатну квартиру АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_3 ) за ціною квадратного метра, що була встановлена продавцем на день оплати, закріплено 36,5 кв.м. Різниця квадратних метрів становить 4,59 кв.м. Покупець вносить доплату на різницю квадратних метрів за поточною ціною 8300 грн/кв.м по введенню в експлуатацію.
 
13 лютого 2014 року між ТОВ «Капітал Ріелті» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № КР/6/234, за умовами якого ТОВ «Капітал Ріелті» продало ОСОБА_2 майнові права на об`єкт нерухомості, а саме: квартиру АДРЕСА_5 ). 
 
Пунктами 3.1, 3.2 договору купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234 передбачено, що майнові права на об`єкт нерухомості за цим договором передаються продавцем покупцю шляхом підписання акта прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості. Акт підписується сторонами після введення об`єкта нерухомості в експлуатацію. Право власності на майнові права переходить від продавця до покупця після підписання акта прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, для підписання якого та отримання інших документів покупець має з`явитися до продавця протягом 3-х днів з моменту отримання відповідного повідомлення.
 
07 липня 2014 року між ТОВ «Капітал Ріелті», ОСОБА_2 та ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» було укладено додаткову угоду № 2 про заміну сторони у зобов`язанні, за умовами якої сторону продавця за договором купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234 - ТОВ «Капітал Ріелті» замінено на ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД». 
 
24 жовтня 2015 року між ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено угоду про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234, за умовами якої ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» погодилося, ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняв на себе права і обов`язки, що належали покупцю, і став покупцем за основним договором, укладеним між покупцем та продавцем. (а.с.27)
 
Довідкою ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» від 22 серпня 2016 року № 616 про фінансування 100 % майнових прав об`єкта нерухомості за договором купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234, підтверджено, що ОСОБА_1 відповідно до умов договору сплатив продавцю грошові кошти в розмірі 275 347 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 45 891,17 грн, що складає 100 % вартості майнових прав об`єкта нерухомості за будівельною адресою: АДРЕСА_9 ). 
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій справі, ОСОБА_1 посилався на те, що ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» було зобов`язане забезпечити будівництво об`єкта та ввести його в експлуатацію в запланований термін - 3-й квартал 2014 року, однак своїх зобов`язань не виконало, спорудження будинку не закінчило, не ввело його в експлуатацію і право власності на окрему ізольовану однокімнатну квартиру йому не передало.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
У статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
 
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
 
Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
 
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
Отже, порядок набуття права власності на об`єкт нерухомого майна після прийняття такого об`єкта в експлуатацію визначений законом.
 
Майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).
 
Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.
 
Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
 
Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
 
Виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами ЦК України не передбачено.
 
Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
 
Вказані правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі                  № 6-318цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15.
 
За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться..
 
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1 про зобов`язання ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» передати йому у власність майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_6 (будівельна адреса: АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234, місцевий суд виходив з того, що запланований та погоджений сторонами термін будівництва і здачі житлового будинку в експлуатацію - 3-й квартал 2014 року - закінчився. Оскільки ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» не надало доказів належного виконання договірних зобов`язань, то місцевий суд дійшов висновку про доведеність вказаних позовних вимог ОСОБА_1 .
 
При цьому суд не звернув уваги на умови пунктів 3.1, 3.2 договору купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234, за змістом яких сторони погодили передачу майнових прав на об`єкт нерухомості шляхом підписання відповідного акта після введення об`єкта нерухомості в експлуатацію. 
 
Встановивши, що об`єкт інвестування за договором купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234 не введений в експлуатацію, а також враховуючи вищевказані умови укладеного між сторонами договору,апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» виконати в натурі умови договору, а саме - передати йому право власності на квартиру АДРЕСА_5 ).
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин статті 509, 525, 526, 693 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки до введення спірного об`єкта в експлуатацію зобов`язання ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» щодо передачі позивачу майнових прав не виникло.
 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження                         № 14-606цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19), у разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків учасником будівництва, ефективним способом захисту порушених прав останнього є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.
 
В цій справі ОСОБА_1 не заявляв вимог про визнання майнових прав на об`єкт інвестування, а просив зобов`язати ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» виконати в натурі зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав від 13 лютого 2014 року № КР/6/234 і передати йому право власності на квартиру. Тобто фактично предметом позову в цій справі є визнання права власності на квартиру АДРЕСА_5 )
 
Оскільки позовні вимоги  ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь 184 270,46 грн процентів за користування чужими грошовими коштами є похідними від вимог про зобов`язання виконання умов договору, то вони також не підлягають задоволенню.
 
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
 
Верховний Суд звернув увагу на те, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштам, однак апеляційний суд фактично вийшов за межі доводів та вимог апеляційної скарги і переглянув справу у повному обсязі. При цьому, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, апеляційний суд зобов`язаний був перевірити підстави для стягнення процентів, а встановлені ним порушення норм матеріального права давали йому право вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд в цілому правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.
 
При цьому наведена в касаційній скарзі вимога заявника про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштам не підлягає задоволенню, так як це рішення повністю скасоване апеляційним судом.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов