Постанова
Іменем України
 
20 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/20705/18
 
провадження № 61-14329 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., 
Коломієць Г. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 , 
відповідач - Торговельно-економічний коледж Київського національного торговельно-економічного університету,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 березня 2019 року у складі судді Шум Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Ігнатченко Н. В., Кулікової С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до Торговельно-економічного коледжу (далі - коледж) Київського національного торговельно-економічного університету(далі - КНТЕУ) 
про зміну дати звільнення.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 01 вересня 2014 року 
між ними укладено контракт з педагогічним працівником строком 
до 31 серпня 2015 року, відповідно до умов якого її прийнято на посаду викладача іноземної мови. 26 березня 2015 року вона стала на облік 
у жіночій консультації комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району міста Києва (далі - КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва), а з 01 квітня 2015 року по 10 квітня 2015 року перебувала на стаціонарному лікуванні 
у Київському пологовому будинку № 3.
Вказувала, що з метою отримання якісної медицини 11 квітня 2015 року виїхала до Іспанії, де проживає її чоловік, водночас продовжувала перебувати на обліку в жіночій консультації філії № 5 КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва. 31 липня 2015 року лікарем даного закладу видано листок непрацездатності, згідно з яким вона звільняється від роботи на період з 31 липня 2015 року по 04 грудня 2015 року у зв`язку 
з вагітністю. Вказаний листок непрацездатності передано відповідачу.
Адміністрація коледжу КНТЕУ звернулася до філії № 5 КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва із листом, в якому просила підтвердити факт її перебування на обліку у зв`язку з вагітністю та пологами 
й обґрунтованість видачі листка непрацездатності від 31 липня 2015 року, 
у відповідь на який було повідомлено, що лікар допустив порушення видачі листка непрацездатності, його просили відкликати. Роботодавець позбавився вищезазначеного листа непрацездатності без її відома
і не видав наказ про надання їй відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами.
При цьому 13 серпня 2015 року вона зверталася із заявою про надання їй відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами на період з 31 липня 
2015 року по 04 грудня 2015 року, яка разом з консультативною довідкою 
та її перекладом на українську мову надійшла до роботодавця 25 серпня 2015 року. Зазначала, що директор коледжу КНТЕУ вказану заяву проігнорував і відповіді на неї не направив. 
Наказом директора коледжу КНТЕУ від 31 серпня 2015 року № 115-к/тр 
її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням терміну дії контракту. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 квітня 
2016 року у задоволенні її позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовлено (справа № 759/19440/15-ц). Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2016 року 
її апеляційну скаргу задоволено, вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким її позовні вимоги задоволено частково, визнано незаконним наказ про її звільнення 
та поновлено на посаді з 31 серпня 2015 року. 
Наказом директора коледжу КНТЕУ від 07 грудня 2016 року № 158-к/тр 
її поновлено на посаді викладача іноземної мови. 12 січня 2017 року вона направила роботодавцю заяву про надання їй відпустки для догляду 
за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період із 23 листопада 2015 року по 28 вересня 2018 року, на підставі чого було видано наказ 
від 12 січня 2017 року № 3-к/тр.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу коледжу КНТЕУ задоволено, скасовано рішення Апеляційного суду міста Києва 
від 05 липня 2016 року, рішення Святошинського районного суду 
міста Києва від 28 квітня 2016 року залишено в силі. 
Наказом директора коледжу КНТЕУ від 12 грудня 2017 року № 164-к/тр скасовано наказ від 07 грудня 2016 року № 158-к/тр про поновлення 
її на посаді. 
Вказувала, що у серпні 2015 року (до 31 серпня) у неї виникло право 
на відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами, а в період поновлення 
її на посаді вона реалізувала своє право на відпустку для догляду 
за дитиною до досягнення нею трирічного віку (до ІНФОРМАЦІЯ_1 ), надавши відповідну заяву.
Вважала, що вчинила усі дії для реалізації права на відпустку 
та продовження строку дії контракту до 28 вересня 2018 року. Разом з цим, у період перебування у трудових відносин з коледжем КНТЕУ, їй не було надано відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами, що є порушенням трудового законодавства. Роботодавець навмисно надіслав листок непрацездатності некомпетентному органу для перевірки його видачі, 
що позбавило її права на відпустку та на продовження дії контракту 
до закінчення відпустки.
 
З урахуванням наведеного,  ОСОБА_1 просила суд змінити дату звільнення з посади викладача іноземної мови з 31 серпня 2015 року 
на 28 серпня 2018 року, а також вирішити питання понесених нею судових витрат.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 березня 
2019 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково.
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади викладача іноземної мови коледжу КНТЕУ з 31 серпня 2015 року на 04 грудня 2015 року.
 
Стягнуто з коледжу КНТЕУ на користь ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 768,40 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , 
як вагітній жінці, у період дії контракту надано право на використання соціальних відпусткок у зв`язку з вагітністю та пологами й для догляду 
за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 17 Закону України 
«Про відпустки»). У матеріалах справи наявна заява позивача від 13 серпня 2015 року про надання відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами 
на період з 31 липня 2015 року по 04 грудня 2015 року, на яку відповідач належним чином не відреагував, відпустку працівнику не надав, натомість 31 серпня 2015 року видав наказ про звільнення позивача, що є порушенням її прав. При цьому надання вказаної відпустки є обов`язком роботодавця. Таким чином, наявні правові підстави для зміни дати звільнення на пізнішу дату, що відповідає даті закінчення трудового договору, а днем звільнення буде останній день відпустки, а саме - 
04 грудня 2015 року. 
Позовна вимога ОСОБА_1 про зміну дати звільнення на 28 вересня 2018 року (до досягнення дитиною трирічного віку) не підлягає задоволенню, оскільки такий вид відпустки надається за бажанням жінки 
з поданням відповідної заяви, а відповідну заяву подано після звільнення, яке рішенням суду визнано законним, а тому відсутні правові підстави 
для зміни дати звільнення на 28 вересня 2018 року.
Суд першої інстанції врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 552/4406/16-ц (провадження № 4930 св 18).
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 березня 
2019 року залишено без змін. 
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана 
їм належна правова оцінка, а висновки районного суду підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на нормах діючого законодавства.
Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 надано право на використання соціальної відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами і відпустки 
для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. При цьому вона зверталася до роботодавця із заявою про надання відпустки у зв`язку 
з вагітністю та пологами на період з 31 липня 2015 року по 04 грудня 
2015 року, що складає 126 календарних днів і відповідає вимогам закону, підтвердивши вагітність відповідною медичною документацією. Законом 
не передбачено відмову роботодавця від надання працівникові такої відпустки, відтак днем звільнення є останній день відпустки у зв`язку 
з вагітністю та пологами. 
Крім того, заяву про відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку подано після звільнення, яке судовим рішенням визнано законним, що унеможливлює зміну дати звільнення на 28 вересня 
2018 року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 
 
Коледж КНТЕУ рішення Святошинського районного суду міста Києва 
від 13 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 26 червня 2019 рокуне оскаржив.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 06 серпня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , залишено без руху у зв`язку з тим, що до касаційної скарги 
не додано документів, що посвідчують повноваження представника. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки 
її невиконання. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 19 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 759/20705/18 із Святошинського районного суду міста Києва. 
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для його подання.
 
У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 листопада 2020 року справа передана судді-доповідачеві. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулася 
до роботодавця із заявою про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 , 
що встановлено судами під час розгляду справи № 759/19440/15-ц. 
При цьому право на звернення до роботодавця із вказаною заявою 
у працівника виникає лише після народження дитини, тобто ОСОБА_1 не могла подати таку заяву до 31 серпня 2015 року.
Вказує, що в апеляційній скарзі позивачем було зазначено нові обставини, що підлягали встановленню, і подано докази, які підлягали дослідженню 
та оцінці, про долучення яких до матеріалів справи було подано відповідне клопотання з обґрунтуванням поважності причин неподання таких до суду першої інстанції. При цьому у тексті оскаржуваної постанови апеляційного суду не обґрунтовано відмову у задоволенні вказаного клопотання, ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду цього питання 
у матеріалах справи відсутня. Також суд апеляційної інстанції 
не врахував судову практику Верховного Суду з указаного питання.
Крім того, суд апеляційної інстанції в тексті оскаржуваної постанови припустився помилки, зазначивши, що розгляд справи відбувався у порядку спрощеного позовного провадження, оскільки справа була розглянута 
у відкритому судовому засіданні за участю представника позивача.
Також зазначає про неможливість визнання вказаної справи малозначною, оскільки така становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для позивача.
 
Відзив на касаційну скаргу протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції, не надійшов. 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції 
до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , задоволенню 
не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати 
або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України(у редакції, чинній 
на момент виникнення спірних правовідносин) трудовим договором 
є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений 
за погодженням сторін.
 
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк 
з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, 
або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (частина друга статті 23 КЗпП України).
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
 
Припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку його дії 
не потребує заяви чи будь-якого волевиявлення працівника, адже, підписуючи строковий трудовий договір, надаючи згоду на роботу 
на відповідній посаді, працівник фактично надав свою згоду на припинення такого договору після закінчення строку, на який його було укладено. Вирішуючи питання про поновлення працівника, який працював 
за строковим трудовим договором, необхідно враховувати відсутність підстав для поновлення на роботі такого працівника у разі, якщо на момент ухвалення судом рішення у спорі строк трудового договору закінчився. 
У такому разі суд може тільки змінити дату звільнення на пізнішу - 
що відповідає даті закінчення трудового договору. 
 
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постанові 
від 24 жовтня 2018 року у справі № 552/4406/16-ц (провадження 
№ 61-4930 св 18) та у постанові від 29 січня 2020 року у справі 
№ 552/4406/16-ц (провадження № 61-3432 св 19).
 
Крім того, положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника 
або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року                                   № 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні Конституційний Суд України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).
 
Наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України усуваються шляхом зміни дати припинення трудових відносин на перший день після закінчення періоду непрацездатності 
чи відпустки.
 
Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 15 вересня 2020 року у справі 
№ 205/4196/18 (провадження № 14-670 цс 19).
 
Встановлено, що 01 вересня 2014 року між коледжем КНТЕУ, в особі директора Олійника О. В., та ОСОБА_1 укладено контракт 
з педагогічним працівником, відповідно до умов якого останню прийнято 
на посаду викладача іноземної мови, строком по 31 вересня 2015 року 
(а. с. 18-19).
 
Відповідно до довідки від 26 листопада 2015 року ОСОБА_1 у зв`язку 
з вагітністю стала на облік у жіночу консультацію філії № 5 КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва 26 березня 2015 року (а. с. 20).
 
01 квітня 205 року ОСОБА_1 поступила на стаціонарне лікування 
до Київського пологового будинку № 3, з якого 10 квітня 2015 року була виписана з указаним діагнозом (а. с. 21).
 
Із 31 липня 2015 року по 04 грудня 2015 року ОСОБА_1 перебувала 
на амбулаторному та стаціонарному лікарняному у зв`язку з вагітністю, 
що підтверджується листком непрацездатності від 31 липня 2015 року 
серії АГЧ № 422147 (а. с. 22).
 
07 серпня 2015 року директор коледжу КНТЕУ звернувся з листом 
до завідуючого філії № 5 КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва щодо підтвердження факту перебування позивача на обліку у зв`язку з вагітністю та пологами й обгрунтованості видачі їй вищевказаного листка непрацездатності (а. с. 23).
10 серпня 2015 року лікувальний заклад повідомив відповідачу, що при видачі листка непрацездатності допущено порушення його видачі, просили відкликати лист непрацездатності (а. с. 24).
 
13 серпня 2015 р. позивач звернулася до відповідача із заявою про надання відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами з 31 липня 2015 року 
по 04 грудня 2015 року (а. с. 25).
До заяви додано консультаційну довідку від 13 серпня 2015 року, видану клінікою Малаги (Іспанія), відповідно до якої ОСОБА_1 знаходиться 
на 32 тижні вагітності. Дану довідку подано з перекладом іспанської мови на українську (а.с. 26-27).
 
Наказом директора коледжу КНТЕУ від 31 серпня 2015 року № 115-к/тр ОСОБА_1 звільнено з посади викладача іноземної мови згідно 
з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням терміну дії контракту (а. с. 30).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 у провінції Малага (Іспанія) народила сина - ОСОБА_5 (а. с. 31-37).
 
У грудні 2015 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача 
про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі (справа 
№ 759/19440/15-ц).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 квітня 
2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено 
(а. с. 38-39). 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 
2016 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено, вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, визнано незаконним наказ 
про звільнення ОСОБА_1 та поновлено її на посаді з 31 серпня 
2015 року (а. с. 40-42).
 
Наказом директора коледжу КНТЕУ від 07 грудня 2016 року № 158-к/тр 
визнано незаконним наказ від 31 серпня 2015 року № 115-к/тр 
про звільнення ОСОБА_1 з посади викладача іноземної мови, поновлено позивача на роботі, внесено зміни до трудової книжки (а. с. 44).
 
19 жовтня 2016 року позивачу видано листок непрацездатності 
серії АДА № 541530, відповідно до якого з 20 липня 2015 року 
по 23 листопада 2015 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному 
та амбулаторному лікуванні (вагітність 30 тижнів) у філії № 5 КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва (а. с. 45).
Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 30 січня 2017 року відповідача повідомлено, 
що вказаний листок непрацездатності підлягає поверненню у заклад охорони здоров`я для заміни бланку (а. с. 49).
 
06 березня 2017 року позивачу видано листок непрацездатності 
серії АДА № 110020, відповідно до якого з 31 липня 2015 року по 03 грудня 
2015 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні (вагітність 30 тижнів) у філії № 5 КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва (а. с. 50).
 
12 січня 2017 року відповідач на підставі заяви позивача наказом № 3-к/тр надав з 26 листопада 2015 року по 28 вересня 2018 року відпустку 
по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а. с. 52, 53).
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу коледжу КНТЕУ задоволено, скасовано рішення Апеляційного суду міста Києва 
від 05 липня 2016 року, рішення Святошинського районного суду 
міста Києва від 28 квітня 2016 року залишено в силі (а. с. 54-56). 
 
Таким чином, наказ про звільнення позивача від 31 серпня 2015 року визнано правомірним.
 
Указане також підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року (провадження № 14-105 цс 18), яку було прийнято 
за результатом перегляду рішення Святошинського районного суду 
міста Києва від 28 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 
2017 року, які залишені без змін, а у задоволенні заяви ОСОБА_1 
про їх перегляд - відмовлено.
 
Наказом директора коледжу КНТЕУ від 12 грудня 2017 року № 164-к/тр скасовано наказ від 07 грудня 2016 року № 158-к/тр про поновлення 
на роботі ОСОБА_1 (а. с. 57). 
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України 
«Про відпустки»установлюються такі види соціальних відпусток: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону).
 
Згідно з положеннями статті 3 Закону України «Про відпустки»за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.
У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися 
й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.
 
При цьому вказана норма покликана захистити працівника від звільнення під час перебування у відпустці, та не може бути підставою 
для продовження строкового трудового договору на невизначений термін, 
а тільки продовжує його чинність до закінчення відпустки.
 
На підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка 
у зв`язку з вагітністю та пологами тривалістю: 1) до пологів - 70 календарних днів; 2) після пологів - 56 календарних днів (70 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів), починаючи з дня пологів (частина перша статті 17 Закону України 
«Про відпустки», частина перша статті 179 КЗпП України).
 
Частиною першою статті 18 Закону України «Про відпустки» закріплено, 
що після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами 
за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною 
до досягнення нею трирічного віку.
 
Отже, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про те, 
що ОСОБА_1 , як вагітній жінці, у період дії контракту надано право 
на використання соціальної відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами  
і відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 
 
Крім того, у матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 від 13 серпня 
2015 року, з якою вона звернулася до відповідача щодо надання 
їй відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами з 31 липня 2015 року 
по 04 грудня 2015 року (а. с. 25-26), що складає 126 календарних днів 
та відповідає вимогам закону. 
 
Разом з цим, роботодавець не надав працівникові відпустку у зв`язку 
з вагітністю та пологами, що є його обов`язком, оскільки закон 
не передбачає відмову роботодавця від надання працівникові права 
на відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами. 
 
З урахуванням вищевказаного, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, з якими погодився суд апеляційної інстанції, щодо зміни дати звільнення на пізнішу дату, що відповідає даті закінчення трудового договору. 
 
Днем звільнення у такому разібуде останній день відпустки, а саме - 
04 грудня 2015 року.
 
Посилання касаційної скарги щодо наявності правових підстав для зміни дати звільнення на 28 вересня 2018 року (до досягнення дитиною трирічного віку) є безпідставними, оскільки, як вірно зазначено 
в оскаржуваних судових рішеннях, такий вид відпустки надається 
за бажанням жінки на підставі поданої заяви, а таку позивачем було подано після звільнення, яке судовим рішенням визнано законним.
 
В апеляційній скарзі представник позивача посилався також на нові обставини, які підлягали встановленню, і зазначав про додатково подані докази (а. с. 88-89). 
 
Разом з цим, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
 
Судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про долучення доказів до матеріалів справи 
(а. с. 121-122), так як підстав для цього апеляційним судом не встановлено.
 
При цьому представником ОСОБА_1 було долучено до позовної заяви копії судових рішень у справі № 759/19440/15-ц, у тому числі й копію рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 квітня 
2016 року (а. с. 38-39), яким, на його думку, підтверджуються обставини, 
які й підлягали встановленню апеляційним судом. 
 
Крім того, розгляд справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не свідчить 
про неможливість сторони подати нові докази до суду першої інстанції, 
а клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін позивачем чи його представником до районного суду не подано (частина п`ята статті 279 ЦПК України).
 
Таким чином, Верховний Суд відхиляє відповідні доводи касаційної скарги.
 
При цьому ухвалою Київського апеляційного суду від 07 червня 2019 року клопотання представника позивача про виклик у судове засідання було задоволено та викликано в судове засідання осіб, які приймали участь 
у розгляді справи (а. с. 109, 111-112).
 
Посилання касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в тексті оскаржуваної постанови припустився помилки, зазначивши, що розгляд справи відбувався у порядку спрощеного позовного провадження, оскільки справа була розглянута у відкритому судовому засіданні за участю представника позивача, є безпідставними й не відповідають дійсності.
 
При цьому Верховний Суд звертає увагу заявника касаційної скарги, 
що в силу положень частини другої статті 410 ЦПК України правильне 
по суті і законне судове рішення не може бути скасованим з формальних підстав.
 
Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 
ЦПК України судами попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
 
Верховний Суд також звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 759/19440/15-ц (провадження № 14-105 цс 18) чітко вказано механізм поведінки позивача 
та спосіб судового захисту.
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить 
до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 березня 
2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 
2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Д. Д. Луспеник
 
Б. І. Гулько
 
Г. В. Коломієць