22-ц/804/3015/20 
                                                                                237/5089/16-ц 

П О С Т А Н О В А
Іменем України

Єдиний унікальний номер 237/5089/16-ц 
Номер провадження 22-ц/804/3015/20
06 жовтня 2020 року                                                                                      місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                 головуючого судді Лопатіної М.Ю.
                 суддів -Биліни Т.І., Мироненко І.П.
                 за участю секретаря - Сидельнікової А.В.
         сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач  - ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Мар`їнського районного  суду Донецької області від 03 січня 2017 року, постановлену у складі судді Ліпчанського С.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,- 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що 17 липня 2015 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого вона передала у борг відповідачу 100 000 гривень, які останній  зобов`язався їй повернути до 17 грудня 2015 року. В зазначений термін ОСОБА_2 їй  борг не повернув, а тому  вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Просила стягнути з відповідача  на її користь заборгованість за договором позики від 17 липня 2015 року у сумі 100 000 гривень.
Ухвалою Мар`їнського районного  суду Донецької області від 03 січня 2017 року  затверджена мирова угода, укладена між сторонами, у такій редакції: 
ОСОБА_2 має у приватній власності земельну ділянку площею 8,7851 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва під кадастровим номером 1423383500:05:000:1323, яка знаходиться на території Успенівської сільської ради Мар`їнського  району Донецької області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 13 червня 2002 року ІІ-ДН №115993, яку пропонує передати у приватну власність ОСОБА_1 в рахунок повернення боргу.
ОСОБА_1 , в свою чергу, дає згоду на отримання в приватну власність земельної ділянки площею 8,7851 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва під кадастровим номером 1423383500:05:000:1323, яка знаходиться на території Успенівської сільської ради Мар`їнського  району Донецької області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 13 червня 2002 року ІІ-ДН №115993, яка належить ОСОБА_2 в рахунок повернення боргу.
Сторони домовились між собою про визнання права приватної власності на земельну ділянку площею 8,7851 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва під кадастровим номером 1423383500:05:000:1323, яка знаходиться на території Успенівської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 13 червня 2002 року ІІ-ДН №115993 за ОСОБА_1 .
Провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу  закрито.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 8.7851 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва під кадастровим номером 1423383500:05:000:1323, яка знаходиться на території Успенівської сільської ради Мар`їнського району  Донецької області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 13 червня 2002 року ІІ-ДН №115993.
Відповідач не погодився з ухвалою суду про затвердження мирової угоди між сторонами  та подав апеляційну скаргу, в якій  просив дане судове рішення скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що місцевий суд, затверджуючи мирову угоду, не звернув уваги на те, що вона, в порушення норм процесуального права, не стосується предмету позову про стягнення боргу. Крім того, станом на день постановлення оскарженої ухвали суду, закон про обіг земель сільськогосподарського призначення прийнято не було. Окрім цього вважає, що  місцевий суд, розглянувши справу за відсутності сторін, які не були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не пересвідчився чи підписував він мирову угоду. Обставини, зазначені в оскарженій ухвалі,  не відповідають дійсності, оскільки ніяких мирових угод, заяв про розгляд справи без його участі та будь яких інших процесуальних документів по справі він не підписував та суду не надавав.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача  - адвокат Литвиненко Н.В. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Інші учасники справи  в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені  належним чином. 
У відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи,  не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга   підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
            Таким вимогам закону ухвала місцевого суду  не відповідає.
Згідно ч.ч. 1-5 ст. 175 ЦПК України ( в редакції, яка діяла на час затвердження мирової угоди), мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.  
Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. 
До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. 
У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. 
Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. 

Таким чином зі змісту частини першої цієї норми закону вбачається, що предметом мирової угоди, в редакції закону на час розгляду справи, є врегулювання спору, який розглядається в суді. Тому домовленість сторін не повинна виходити за межі предмету позову. В мировій угоді не допускається врегулювання питань, які не пов`язані зі предметом спору. 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка ОСОБА_1 звернулась  до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.
Отже, між сторонами виникли правовідносини з приводу повернення грошових коштів, отриманих на підставі договору займу та саме наведені обставини становили предмет спору, і саме така позовна вимога була  заявлена позивачкою, питання щодо визнання права власності на земельну ділянку не було предметом розгляду суду.
Таким чином, місцевий суд не звернув уваги на те, що мирова угода, укладена  сторонами,  в порушення вимог ч. 1ст. 175 УПК України, не стосується  предмета позову, а тому не підлягала визнанню судом. 
Крім того, затверджуючи мирову угоду сторін, суд першої інстанції помилково виходив з того, що умови цієї угоди не суперечать закону, оскільки фактично оскарженим судовим рішенням було узаконено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що суперечить вимогам діючого на той час законодавства.
Так, згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України, (в редакції, яка діяла на час укладення мирової угоди) до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).
Отже висновки суду першої інстанції про те, що умови мирової угоди не суперечать закону необґрунтовані. 
             Крім того, частиною першою статті 158 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи, встановлено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.
           Частиною третьою статті 74 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи, передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.
           Статтею 76 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи, визначено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. При повідомленні або виклику до суду телефонограмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку необхідною умовою є забезпечення фіксації такого повідомлення або виклику. Вважається недостатнім наявність у справі лише довідки секретаря судового засідання (чи іншої уповноваженої особи) про повідомлення особи, яка бере участь у справі, так як слід забезпечити фіксацію такого повідомлення та його отримання.
         Відповідно до частини першої статті 169 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи  місцевим судом встановлено, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.
        Всупереч зазначених вимог процесуального закону  суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, щодо якого були відсутні відомості про вручення судової повістки.
        Статтею 6  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
         У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
       Суд першої інстанції,  ухвалою від 08 грудня  2016 року, відкрив провадження у даній справі та призначив попереднє судове засіданні на 12 грудня 2016 року, пропонував відповідачу подати до суду письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються (а.с.1). Матеріали справи не містять доказів того, що судом було направлено відповідачу копію цієї ухвали. 
       Згідно довідки від 12 грудня 2016 року попередній розгляд справи було відкладено на 03 січня 2017 року у зв`язку з неявкою сторін (а.с.11) 
       03 січня 2017 року суд першої інстанції  розглянув справу за відсутності сторін, що вбачається з тексту самої ухвали суду,  журнал судового засідання від 03 січня 2017 року, ведення якого було передбачене ст. 198 ЦПК України, в редакції на час розгляду справи,  в матеріалах справи відсутній.
        В матеріалах справи також не знаходиться  жодного доказу про повідомлення відповідача  про судові засідання. Крім того, відсутні в матеріалах справи також заяви  сторін про розгляд справи без їх участі, хоча суд на це посилався в оскарженій ухвалі.
        Приймаючи ухвалу про затвердження мирової угоди, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вимоги закону та розглянув справу за відсутності ОСОБА_2 , щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
        Таким чином, місцевий суд  порушив право заявника бути обізнаним  про час і місце судових засідань, що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).
        Крім того, в матеріалах справи знаходяться  текст мирової угоди сторін,  копія витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, копія кадастрового плану земельної ділянки,  проте у якому порядку ( через канцелярію суду, по пошті або в судовому засіданні)  та ким надані ці документи  з матеріалів справи встановити неможливо (а.с.12-15).   
Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За вимогами  п.п.3.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на невідповідність висновків місцевого суду  обставинам справи та  порушення  ним норм процесуального права,  апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції про затвердження  мирової угоди підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Мар`їнського районного  суду Донецької області від 03 січня 2017 року про затвердження мирової угоди у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню не підлягає. 

Судді:

Повний текст складено 07 жовтня 2020 року.

Суддя: