ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 р.	Справа № 440/464/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Донець Л.О. ,  Калиновського В.А. ,
за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 04.09.20 року по справі № 440/464/20
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) ,        Головного територіального управління юстиції у Полтавській області                
          про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку,
ВСТАНОВИВ:

28 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) в якому просила:
- стягнути з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Суми) на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середньомісячної плати в сумі 11961,96 грн;
- стягнути з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Суми) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день проведення повного розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що при звільненні з Головного територіального управління юстиції на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України відповідачем у порушення приписів статті 44 Кодексу законів про працю України не виплачено вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку. Як наслідок, у зв`язку з викладеним, стягненню підлягає і відшкодування за час затримки вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про стягнення грошових коштів - задоволено частково.
Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 11 961,96 грн.
Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення у розмірі 11 961,96 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. 
Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби - одним з елементів припинення такої служби.
Відповідач вважає, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунття у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо виплати вихідної допомоги державним службовцям, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників, а спір виник виключно на ґрунті тлумачення позивачем законодавства. 
Так, наказом Головного територіального управління юстиції №1785/к від 23.12.2019 «Про звільнення працівників» було звільнено 35 працівників Головного територіального управління юстиції. Зазначений наказ стосувався як найманих працівників, так і державних службовців.
У констатуючій частині (преамбулі) наказу зазначено підстави звільнення працівників у розпорядчій частині наказу - перелік звільнених працівників.
Підставами звільнення вказано п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. До державних службовців застосовуються положення Закону України «Про державну службу», до інших працівників - Кодексу законів про працю України, відповідно.
Так, у п. 29 вищезгаданого наказу, зазначено, що ОСОБА_1 звільнено у зв`язку ліквідацією та з припиненням державної служби.
На думку відповідача, суд першої інстанції застосував закон, який не підлягає застосуванню та незастосував закону, який підлягав застосуванню - КЗпП замість Закону України «Про державну службу».
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 23 грудня 2019 року № 1785/к, у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року № 3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України", пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 11 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 27 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби.
При цьому ГТУЮ у Полтавській області не виплачено ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі не менше середнього  місячного заробітку, як це видно з довідки від 27 грудня 2019 року № 08-29/8307, що й стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи наказ від 23 грудня 2019 року №1785/к "Про звільнення працівників" в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , відповідач вказав на пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу" (надалі - Закон №889-VIII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За приписами  статті 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону  №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 3 Закону  №889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.
Частинами першою - третьою статті 5 Закону №889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 закону).
У п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону визначено, що підставою для припинення державної служби є ліквідація державного органу.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2019 р. №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області ліквідовано.
У частині 3 ст. 83 Закону наведено загальне правило щодо виплати вихідної допомоги державному службовцю - у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті (у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов; у разі досягнення державним службовцем 65- річного віку, якщо інше не передбачено законом) державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Частиною 4 ст. 87 Закону додатково передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати. У випадку припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією державного органу, виплата вихідної допомоги не передбачена.
Також, згідно з частинами 2 та 3 ст. 5 Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Аналізуючи наведені нормативно правові акти, колегія суддів вважає, що Закон України «Про державну службу» є спеціальним законом з питань вступу, проходження та припинення державної служби, що включає в себе й питання дисциплінарної відповідальності державних службовців.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з Головним територіальним управлінням юстиції у Полтавській області на посаді головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів Украйні від 9 жовтня 2019 р. №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області. На цей час управління знаходиться у стадії припинення.
Міністерством юстиції України видано наказ «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» від 16.10.2019 № 3173/5, згідно з яким розпочато процес ліквідації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Працівників попереджено про наступне вивільнення з займаних посад у - зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі - Управління) та подальше припинення- державної служби на підставі п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (далі Закон) та ст. 40 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП) у зв`язку з ліквідацією Управління.
Так, 27.12.2019 позивач була звільнена із посади головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та ст. 40 Кодексу Законів про працю України у зв`язку з ліквідацією Управління про що отримала відповідний наказ Головного територіального управління юстиції №1785/к від 23.12.2019. У день звільнення з позивачем проведено кінцевий розрахунок та видано трудову книжку. Також, підстав та самого факту звільнення позивач не оскаржувала.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-ІХ (набрав чинності 25.09.2019) у ст. 87 Закону України «Про державну службу» внесено зміни:
- у п. 1 ч. 1 слова «ліквідація державного органу» замінено словами «скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців», а слова «у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі» виключено;
- доповнено пунктом 1-1 такого змісту: «ліквідація державного органу».
Таким чином, приписи статті 87 Закону, що стосуються предмету позову, до 25.09.2019 були в такій редакції:
1. Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі;
4. У разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати. 
Натомість, після 25.09.2019 року стаття 87 Закону, що стосуються предмету позову, була викладена в наступній редакції:
1. Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу.
4. У разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини  першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати. 
Аналізуючи викладені редакції колегія суддів доходить висновку, що виокремлення ліквідації державного органу в якості окремої підстави для припинення державної служби мало на меті, у тому числі, виключення даної підстави з числа випадків, коли виплачується вихідна допомога при звільненні.
Так, згідно з пояснювальною запискою до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» метою і завданням законопроекту є спрощення порядку прийняття на державну службу та звільнення з неї, підвищення відповідальності державних службовців за досягнення результатів їх діяльності, а також запровадження можливості контрактної державної служби та врегулювання окремих проблемних питань, обумовлених практичним впровадженням Закону, та усунення надмірного (на рівні закону) регулювання відповідних суспільних відносин. 
Зміни стосуються обмеження дії законодавства про працю на державну службу, спрощення порядку прийняття на державну службу та звільнення з неї, підвищення відповідальності державних службовців за досягнення результатів своєї діяльності, усунення зайвих проміжних органів оскарження, при збереженні безумовного права на судове оскарження, запровадження можливості контрактної державної служби та усунення надмірного (на рівні закону) регулювання зазначених суспільних відносин, а відповідні повноваження делегуються Кабінету Міністрів України. 
Також Національним агентством України з питань державної служби листом від 26.12.2019 № 9838/19-19 надано роз`яснення щодо виплати вихідної допомоги при ліквідації держоргану, згідно з яким відповідно до пункту Г1 частини першої статті 87 Закону підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.
Частиною четвертою статті 87 Закону передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Отже, колегія суддів вважає, що вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати виплачується державному службовцю у разі його звільнення тільки з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону. У разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Щодо доводів позивача про застосування до спірних відносин приписів КЗпП, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частинами 2 та 3 ст. 5 Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до змін, внесених до КЗпП статтю 40 доповнено частиною четвертою (зміни вже набрали чинності на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Колегія суддів бере до уваги, що відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, зазначеної у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 333/298/16-ц (провадження № 14-98цс18) проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби - одним з елементів припинення такої служби.
Отже, спір, що розглядається, стосується припинення державної служби (ст. 87 Закону); оскільки в Законі відсутнє посилання, що ці відносини мають бути врегульовані також і законодавством про працю, у даному випадку мають бути застосовані виключно приписи Закону України «Про державну службу».
Крім того, Законом України «Про державну службу» чітко врегульовано випадки та розмір виплати вихідної допомога.
Слід зазначити, що наявність в наказі про звільнення ОСОБА_1 посилання на пункт 1 ст. 40 КЗпП, як на підставу звільнення позивача, не свідчить про те, що у вирішенні питання виплати вихідної допомоги слід керуватися відповідними статтями КЗпП. Посилання в зазначеному наказі на КЗпП не скасовує наявного у позивача статусу державного службовця, та не змінює підставу звільнення.
Для правильного вирішення спору вирішальне значення має правильне встановлення суті спірних відносин. 
Так, якщо в акті державного органу, що стосується проходження публічної служби конкретною особою, відсутнє посилання на Закон України «Про державну службу» або наявне посилання на інший нормативно-правовий акт, дані відносини не перестають бути відносинами щодо проходження державної служби.
Згідно частини 4 статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, встановлюються законом, що регулює їхній статус.          
Частиною 2 статті 5 Закону України «Про державну службу» встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. 
Отже, особливості звільнення державних службовців встановлені Законом України «Про державну службу», про що зазначено як в цьому законі, так і в КЗпП.
Згідно з ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Питання виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку із звільнення врегульовані Законом України «Про державну службу».
Таким чином, у спірних правовідносинах це частина 4 статті 87 Закону України «Про державну службу», отже на спірні правовідносини не поширюються положення статей 44, 46, 49 КЗпП України.
Відповідно до правової позиції викладеної Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11.12.2018 по справі № 810/1224/17 щодо розв`язання проблеми колізійності норм КЗпП та Закону України «Про державну службу», закон є спеціальним нормативно-правовим актом з питань вступу, проходження та припинення державної служби і застосуванню підлягають саме норми Закону. Аналогічна правова позиція була висловлена у низці рішень Верховного Суду та Верховного Суду України (у постановах від 06 листопада 2013 року по справі № 21-352а13) та від 17 лютого 2015 року по справі № 21-8а15).
Враховуючи викладене, та аналізуючи наведені норми права, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та задоволенню не підлягають, отже суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги, зробив передчасні висновки.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року по справі № 440/464/20, в частині задоволених позовних вимог прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Полтавській області  задовольнити.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року по справі № 440/464/20   скасувати в частині задоволених позовних вимог.
Прийняти в цій частині постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), Головного територіального управління юстиції у Полтавській області - відмовити.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року по справі № 440/464/20 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Л.О. Донець    В.А. Калиновський