ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5608/20 Справа № 202/5601/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
Головуючого – Куценко Т.Р. 
суддів: Каратаєвої Л.О., Макарова М.О. 
за участю секретаря – Синенко Є.А. 
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                         ОСОБА_1 , 

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи: ОСОБА_3 , Індустріальний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини, - 

                                       ВСТАНОВИЛА: 

       У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини. 
       В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 20 листопада 2004 року по 22 листопада 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
       А період з 2008 року по 2009 рік позивач зустрічався з ОСОБА_3 та мав інтимні стосунки. 
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 народила доньку ОСОБА_4 , батьком дитини був записаний її чоловік ОСОБА_2 . Про те, що дитина є донькою позивача він дізнався тільки у січні 2018 року.
       На даний час позивач проживає разом з ОСОБА_3 , вони мають намір створити сім`ю. Вважає, що його батьківські права відносно доньки порушені /а.с. 3-6/.
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог /а.с. 164-165/.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд посилається на те, що позивач знав про своє батьківство відносно доньки ОСОБА_4 ще у 2013 року , але з позовом звернувся тільки у вересня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Також, суд, з урахуванням віку дитини, її ставлення до відповідача, прийшов до висновку, що визнання позивача батьком дитини не буде відповідати інтересам дитини. 
       Також суд зазначив, що у задоволенні позовних вимог про внесення змін стосовно визнання батьківства має бути відмовлено до вирішення судом питання щодо виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька, а позивачем такі позовні вимоги не заявлялися. 
       З рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , який подав апеляційну скаргу та просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 172-178/.
       Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін /а.с. 187-192/.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 20 листопада 2004 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану ДМУЮ Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , актовий запис № 953. 
        ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_5 , батьком якої записаний ОСОБА_2 , про що Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану ДМУЮ 08 вересня 2009 року зроблено актовий запис № 1025 /а.с. 7/. 
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано /а.с. 11/.
       Відповідно до висновку судово - генетичної експертизи № 712 від 17 липня 2019 року вірогідність того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути біологічним батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , становить не менше 99, 99999% і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинні зв`язки /а.с. 101-104/.
       Згідно статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини грунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. 
       Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, відповідно до частини першої статті 122 СК України, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. 
       Відповідно до ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. 
       Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду. 
Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. 
       Згідно зі статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. 
       Згідно з частиною першою статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. 
       У частині другій цієї статті закріплено, що до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. 
       Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України).
       Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушено право підлягає захисту (частини четверта та п`ята статті 267 ЦК України). 
        Відповідач ОСОБА_2 подав заяву та просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог позивача посилаючись на те, що строк позовної давності почав свій перебіг з 09 серпня 2009 року, тобто з дня народження дитини. Але позивач не зазначив причини пропуску строку та не просить його поновити /а.с. 145-149/.
       З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду позивач наполягає, що дитина, народжена ОСОБА_3 у шлюбі з ОСОБА_2 є його донькою, йому стало відомо тільки у січні 2018 року. Також це підтверджує мати дитини ОСОБА_3 . 
       У суду немає підстав не довіряти цим поясненням, будь-яких доказів які спростовують їх суду не надано. 
       Колегія суддів вважає обгрунтованими доводи позивача щодо підстав не реалізації ним права на судовий захист протягом року від дня народження дитини, так як йому не було відомо про те, що ОСОБА_4 є його донькою. Про цей факт йому стадо відомо тільки у січні 2018 року, про що його повідомила мати дитини. 
       Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з таким позовом. 
       З матеріалів справи вбачається, що з травня 2013 року по теперішній час позивач проживає разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , дитині на той час було 3,5 роки, у позивача з дитиною склалися добрі відносини, але у нього не було підстав сумніватися в тому, що відповідач не є батьком ОСОБА_4 . 
       Позивач весь цей час приймав участь у житті дитини: возив її на заняття у різні секції, до школи, придбав їй одяг, возив на відпочинок. ОСОБА_2 після розірвання відносин з дружиною, втратив інтерес до дитини. 
       Позивач вважає, що він має право бути записаним батьком ОСОБА_4 , а донька має право знати хто є її батьком. 
        ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердила те, що позивач дійсно є батьком її доньки ОСОБА_4 , та те, що про це вона розповіла йому тільки у січні 2018 року. 
       Тому не обгрунтованим є висновок суду першої інстанції, що позивачем пропущено строк позовної давності. 
       Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_5 , яка є донькою позивача та ОСОБА_3 , що підтверджує висновок експерта № 712 від 17 липня 2019 року та визнає матір дитини. 
       Позивач проживає разом з дитиною та її матір`ю, забезпечує її матеріально, бере участь в її розвитку та вихованні.
       Відповідно до рішення ЕСПЧ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. 
       В ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_3 народила доньку перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , який і був записаний батьком дитини. 
       Але у листопаді 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, за заявою ОСОБА_3 , шлюб було розірвано та вказано, що з січня 2013 року сторони разом не проживають. Відповідач позов визнав. 
       З цього часу позивач проживає разом з ОСОБА_3 та дитиною, пілкується про неї. На теперішній час дитина знає що він є її справжнім батьком. 
       Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
       Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. 
       Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішення ЄСПЛ у справі "М.С. проти України" від 11 липня 2017 року, суд наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. 
       При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
       Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. 
        Як встановлено у судовому засіданні, позивач є біологічним батьком дитини, довгий час утримує та виховує дитину, тому позовні вимоги про визнання батьківства підлягають задоволенню. 
       Щодо вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Індустріального районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до рішення суду, де у відомості про батьківство вказати батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який у справі є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, то вони підлягають частковому задоволенню. 
       Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. 
       Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. 
       Отже, не можна покласти на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. 
       Відповідний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17. 
       Межі апеляційного перегляду судових рішень, визначені процесуальним кодексом, не надають суду апеляційної інстанції процесуальної можливості залучити до участі у справі іншого відповідача на стадії апеляційного перегляду. 
       Відповідно до ст. 134 Сімейного Кодексу України на підставі заяви осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. 
       З урахуванням приписів статті 134 Сімейного Кодексу України та правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, з урахуванням того, що ОСОБА_1 надав докази того, що він є біологічним батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів вважає за необхідне виключити з актового запису №1025 від 08 вересня 2009 року про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зробленого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, відомості про батька - ОСОБА_2 та внести відповідні зміни до актового запису №1025 від 08 вересня 2009 року про народження ОСОБА_5 та зазначити батьком дитини ОСОБА_1 , змінивши прізвище дитини ОСОБА_7 на ОСОБА_8 , по-батькові - з ОСОБА_9 на ОСОБА_10 , ім`я, місце народження та дату народження дитини залишити без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2020 року - скасувати.
       Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
       Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
       Виключити з актового запису №1025 від 08 вересня 2009 року про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зробленого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, відомості про батька - ОСОБА_2 .
       Внести відповідні зміни до актового запису №1025 від 08 вересня 2009 року про народження ОСОБА_5 та зазначити батьком дитини ОСОБА_1 , змінивши прізвище дитини ОСОБА_7 на ОСОБА_8 , по-батькові - з ОСОБА_9 на ОСОБА_10 , ім`я, місце народження та дату народження дитини залишити без змін.
       
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Л.О. Каратаєва                                                                 
                                                                       М.О. Макаров