ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1848/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №2-3353/11 Категорія: 301030600 	Пироженко В.Д. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Храпко В. Д. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       19 листопада 2020 року                                                                                           м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

                                Храпка В.Д., 
Бондаренка С.І., Новікова О.М.
за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 липня 2011 року, ухваленого під головуванням судді Пироженко В.Д., у справі за позовом ОСОБА_2 до Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності, -

                                        в с т а н о в и в :

У травні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Черкаської міської ради про визнання права власності на самочинно побудовані будівлі.
В обґрунтування позову вказувала, що на підставі договору дарування від 08 лютого 1995 року вона є власником 14/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , а на підставі рішення Черкаської міської ради від 24 липня 1998 року № 667 - співвласником земельної ділянки загальною площею 1 141,3 кв. м, яка знаходиться біля та під її будинком і надвірними спорудами за вказаною адресою. За її замовленням 02 лютого 2011 року Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» провело поточну інвентаризацію, під час якої було зафіксовано, що на земельній ділянці нею самочинно споруджено прибудови (літ. а, літ. а2, літ. А4-1), а також в будинку здійснено переобладнання - влаштовано житлову кімнату 1-8. Самочинне будівництво вона здійснила з метою покращення своїх житлових умов та благоустрою будинку. Експертним висновком будівельно-технічного дослідження від 29 квітня 2011 року № 38-БТ, складеним спеціалістом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАМ», було дано оцінку стану будівельних конструкцій приміщень, прибудов (літ. а, літ. а2, літ. А4-1) та житлової кімнати 1-8 в будинку будинку АДРЕСА_1 - добре, встановлено їх відповідність чинним на території України державним нормам, правилам, стандартам, вимогам надійності і безпечної експлуатації будівель та споруд, а також можливість подальшої безпечної експлуатації. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на самочинно побудовані споруди, а саме прибудови (літ. а, літ. а2, літ. А4-1) та самочинно влаштовану житлову кімнату 1-8 у будинку (літ. А-1), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Протокольною ухвалою Соснівського районного суду міста Черкаси від 17 червня 2011 року ОСОБА_3 була залучена до участі у справі як третя особа.
Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 липня 2011 року визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно побудовані споруди, а саме: прибудови (літ. «а», літ. «а2», літ. «А4-1») та самочинно влаштовану житлову кімнату 1-8 у будинку (літ. «А-1»), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду 05 листопада 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права через неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення по справі та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просила рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 липня 2011 року скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що власниками суміжних земельних ділянок були ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , проте суд першої інстанції у якості третьої особи залучив лише ОСОБА_3 , хоча самочинно побудовані споруди розташовані на сторону ОСОБА_1 ; з матеріалів справи вбачається, що проектна документація позивачем не розроблялася, будівництво здійснено без дозволів відповідних органів, а дозвіл на виконання будівельних робіт відсутній; позивач не зверталася до компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дає підстави вважати про наявність спору про право; у матеріалах справи відсутні дані про звернення позивача до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; суд першої інстанції взяв до уваги висновок ТОВ «ТРАМ» від 29 квітня 2011 року, який у розумінні вимог ЦПК України, чинного на час розгляду справи, не є висновком будівельно-технічної експертизи; згідно вказаного висновку відстань між самочинно побудованими спорудами і її житловим будинком складає не менше 8 м, проте ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до неї про припинення порушення правил добросусідства і підставою позовних вимог є порушення ОСОБА_1 вимог ДБН щодо нормативної відстані між будинками, яка становить менше 8 м; оскаржуваним рішенням фактично узаконені самочинно побудовані споруди, будівництво яких здійснено з порушенням норм ДБН.
Справа судами розглядалась неодноразово.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Що стосується відкладення розгляду справи в зв`язку із участю представника позивача в іншому судовому засіданні та надання строку на відповідь за клопотанням ОСОБА_1 про призначення експертизи, то суд виходить із наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Про розгляд справи в апеляційному суді 19 листопада 2020 року о 12 год. 30 хв. сторони були повідомлені належним чином.
В судове засідання не з`явилась позивач та її представник. Від позивача не надійшло будь-якого повідомлення про причину неявки. Представник позивача адвокат Кожем`як М.О. звернулася до суду із письмовою заявою про відкладення розгляду справи в зв`язку із занятістю в іншому судовому процесі при розгляді справи №712/14750/19 в Соснівському районному суді м.Черкаси. Із повідомлення Соснівського районного суду м. Черкаси, опублікованого на сайті «Судова влада України», вказана справа призначена до розгляду 19 листопада 2020 року о 14 год. 10 хв., що не перешкоджає адвокату прийняти участь в розгляді даної справи.
Копія клопотання про призначення експертизи отримала позивач 16 листопада 2020 року. До початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції 19 листопада 2020 року о 12 год. 30 хв. було достатньо часу для дачі відповіді. Параграф 2 Глави 1 розділу ІІІ ЦПК України не регламентує строки надання відповіді на будь-які клопотання.
З метою дотримання строків розгляду справи, судова колегія приходить до висновку про розгляд справи за відсутності позивача та її представника.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку  про задоволення по наступних підставах.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судом встановлено, що за договором дарування від 08 лютого 1995 року, зареєстрованим в реєстрі за № 2.771, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар 14/25 частини будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 , та розташовані на земельній ділянці розміром 1 125 кв. м (т.1 а.с.6-7).
Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 24 липня 1998 року № 667 «Про впорядкування землекористування домоволодіння по АДРЕСА_1 » співвласникам домоволодіння ОСОБА_6 та ОСОБА_5 надано право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , загальною площею 1 141,3 кв. м, з них: 600 кв. м - у спільне постійне користування для обслуговування існуючого житлового будинку, господарських будівель і споруд; 541,3 кв. м - у тимчасове короткострокове користування на 1 рік під город без права забудови, без відшкодування понесених затрат і збитків (т.1 а.с.8).
За актом від 18 листопада 2007 року ОСОБА_5 , співвласниця ОСОБА_3 та суміжний землекористувач ОСОБА_1 встановили та погодили межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що передавалася ОСОБА_5 у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т.1 а.с.9).
Згідно зі свідоцтвом про шлюб від 25 листопада 2010 року серії НОМЕР_1 у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_7 . ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (т. 1 а.с.5).
02 лютого 2011 року Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» провело поточну інвентаризацію, під час якої було зафіксовано, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 позивачем самочинно споруджено прибудови (літ. а, літ. а2, літ. А4-1), а також в будинку здійснено переобладнання - влаштовано житлову кімнату 1-8 (т. 1 а.с.11-19).
В позовній заяві ОСОБА_2 посилалася на положення статті 376 ЦК України та зазначила відповідачем Черкаську міську раду, яка є власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . 
Під час розгляду справи місцевим судом до участі у справі була залучена також третя особа ОСОБА_3 , яка є співвласником будинку по АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 , як власник суміжної земельної ділянки, до участі в справі не залучалась.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 цього Кодексу щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, всі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.
Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (стаття 95 Земельного кодексу України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.
Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.
За змістом частин четвертої, п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Таким чином, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, наявність хоча б однієї з трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).
Виходячи зі змісту статей 331, 375, 376, 380 ЦК України, правовою підставою визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини п`ятої статті 376 ЦК України може бути не лише відсутність порушення прав інших осіб таким визнанням, а й встановлення судом відповідності такого об`єкта архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам.
Тому, вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити всі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 зверталася у встановленому законом порядку до компетентних державних органів щодо узаконення самочинно збудованих прибудов (літ. а, літ. а2, літ. А4-1), а також переобладнанням в будинку - влаштування житлової кімнати 1-8.
Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 15 січня 2019 року, проведеного згідно ст. 106 ЦПК України на даний час неможливо дати висновок про відповідність конструктивних елементів та мереж вимогам Державних будівельних норм України. Відстань між житловим будинком з прибудовами на земельній ділянці АДРЕСА_2 та житловим будинком АДРЕСА_3 , що не відповідає вимогам 15.2.2 Державних будівельних норм України ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій».
Відповідно до пунктів "г" та "е" частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Частинами першою та другою статті 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Оспорюваним судовим рішенням порушуються законні права ОСОБА_1 і тому вона має право на апеляційне оскарження рішення суду.
За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає до скасування із постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витраті в сумі 2 201,03 грн. (1816,03 грн.+385 грн.).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 липня 2011 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до Черкаської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2 201,03 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: