ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 листопада 2020 року                                                                            Справа № 906/943/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Юрчук М.І. ,  суддя Демидюк О.О. 

секретар судового засідання Котюбіна А.О. 
за участю представників сторін:
від позивача: Незнамова Т.О.  
від відповідача: Остапчук В.О.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Житомирської області, ухвалене 10.02.2020 року суддею Соловей Л.А. у м. Житомир, (повний текст рішення складено 14.02.2020 року) у справі № 906/943/19 
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради
про стягнення 23369166, 36 грн.

ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради 23369166,36 грн заборгованості, з яких: 12295628,97 грн пені, 3666378,03 грн 3% річних та 7707159,36 грн інфляційних.
Позовні вимоги мотивовані несвоєчасним виконанням відповідачем умов договору №5119/1718-ТЕ-10 постачання природного газу від 12.09.2017 в частині оплати природного газу, отриманого в період з жовтня 2017 по квітень 2018 року.
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 10.02.2020 у справі № 906/943/19 в позові відмовлено.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що оскільки розрахунки за укладеним між сторонами договором здійснювались в порядку та на умовах визначених Постановою КМУ від 18.06.14 №217 та Постановою КМУ №256 від 04.03.02, відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків, тому як державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами. Відповідач не може керуватися загальними принципами здійснення господарської діяльності на власний розсуд за наявності покладених на нього зобов`язань з безперебійного забезпечення споживачів теплопостачанням, оскільки повинен діяти виключно в межах норм чинного законодавства, що регулює енергетичну галузь. Таким чином, у відповідача відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ, що, зокрема, виключає можливість застосування до відповідача відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді нарахування пені,       3 % річних та інфляційних.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить останнє скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення про задоволення позову.
Аргументуючи доводи апеляційної скарги позивач вказує на помилковість висновків суду щодо Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому постановою КМУ № 256 від 04.03.2002 року. Відмічає, що положення постанови КМУ № 256 регламентують виключно порядок розпорядження коштами з цільовим призначенням, що надходять на рахунки газопостачальних та газорозподільних компаній, як реалізація державних соціальних гарантій певним категоріям громадян і не передбачають обов`язку зміни умов договірних зобов`язань сторін. Поряд з цим звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12.03.2019 у справі № 910/3657/18, яким не відповідає рішення Господарського суду Житомирської області у даній справі. Також вказує, що суд дійшов неправильних висновків стосовно наявності перешкод у відповідача здійснювати самостійні розрахунки з огляду на положення постанови КМУ № 217 від 18.06.2014 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (Порядок № 217). В даному випадку сторони прямо передбачили в договорі обов`язок відповідача здійснювати оплату власними коштами за відсутності або несвоєчасності надходження грошей через рахунок зі спеціальним режимом використання (п.п.3 абз. 2 п. 6.2 Договору). За умовами ст. 617 ЦК Україи відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення останнього від відповідальності за порушення зобов`язання. 
Враховуючи наведене просить задоволити апеляційну скаргу.
Відповідач у поданих до суду письмових поясненнях проти доводів апелянта заперечує, мотивуючи тим, що правовідносини відносно проведення розрахунків між сторонами в частині розміру пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача, зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій, соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Тому, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства. Також у зв`язку з прийняттям Порядку № 217 державою фактично визначено спеціальний режим розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває теплопостачальну організацію від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки постачальника природного газу (постачальник із спеціальними обов`язками) за визначеними номативами. За таких обставин у відповідача була відсутня можливість вливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за природний газ, оскільки всі кошти, які надходять на рахунок відповідача, уповноваженим банком самостійно розподіляються згідно з затвердженим постановами НКРЕП алгоритмом та перераховуються на рахунок позивача.
З огляду на викладене просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
За умовами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
З матеріалів справи вбачається, що 12.09.17 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"      (постачальник, позивач) та Комунальним підприємством "Житомиртеплокомуненерго"  Житомирської міської ради (споживач, відповідач) укладено договір №5119/1718-ТЕ-10 постачання природного газу (а.с.17-23).
Пунктом 1.1 договору сторони передбачили, що постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується  оплатити його на умовах цього договору.
Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п.1.2 договору).
Згідно до п.1.4 Договору, за цим договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на митну територію України).
Пунктом 3.7 Договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.
Ціна за 1000 куб.м газу на дату укладання договору становить 4 942, 00 гривні, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5 930,40 грн. Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу (п.п. 5.2, 5.4 Договору).
Відповідно до п.6.1 Договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.05 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором. 
Додатковою угодою №1 від 15.01.18  до договору постачання природного газу від 12.09.17 №5119/1718-ТЕ-10 сторони, керуючись Законом України "Про ринок природного газу" Положенням про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу, затвердженого постановою КМУ від 22.03.17 №187, постановою КМУ від 04.03.02 №256, іншими нормативно-правовими актами виклали абзац третій п.6.1  договору в наступній редакції" Сторони погодили,  передбачили в пункт 6.1 договору додати останній абзац наступного змісту: "Сторони погодили, що з урахуванням п.11.3 цього договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою КМУ від 04.03.02 №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором".
Також сторони Додатковою угодою №1 погодили викласти п.8.2 та 8.3 в наступній редакції:
"8.2 У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 04.03.02 №256". 
"8.3 Сторони погодили, що з урахуванням п.11.3 цього договору, підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не      профінансованих      пільг      і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування      видатків      місцевих бюджетів на здійснення заходів      з виконання державних програм      соціального захисту      населення      та за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим      постановою КМУ від 04.03.02 №256 не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно      до статті 625 ЦК України, нараховані      на всю суму заборгованості за цим Договором".
Додатковою угодою №2 до договору постачання природного газу від 01.04.18 сторони погодили п.2.1      викласти у новій редакції. У даному пункті сторони дійшли згоди щодо обсягів поставки природного газу в період з 01.04.18 по 31.05.18 (включно) (т.1, а.с.42).
На виконання умов договору №5119/1718-ТЕ-10 постачання природного газу в період жовтень 2017 - квітень 2018 року позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 335154931,07 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.17 на суму 24662831,58грн, від 30.11.17 на суму 48239213,87грн, від 31.12.17 на суму 56195331,77грн, від 31.01.18 на суму 69862169,84грн, від 28.02.18 на суму 67314333,61грн, від 31.03.18 на суму 65476336,60грн, від 30.04.18 на суму 3404713,80грн,     які підписано та скріплено печатками сторін (т.1, а.с.43-49).
В свою чергу відповідач свої зобов`язання з оплати отриманого природного газу в період жовтень 2017 - квітень 2018 року виконав у повному обсязі, сплативши позивачу всю суму заборгованості, однак при цьому порушив встановлені договором строки для оплати. Відтак позивач звернувся з даним позовом про стягнення з відповідача  пені у сумі 12295628,97грн, 3 % річних у розмірі 3666378,03 грн, а також 7707159,36 грн інфляційних втрат.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.
Згідно із ч.ч.1-3 ст.12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Як зазначено вище, на виконання умов договору позивач здійснив відповідачу поставку природного газу на загальну суму 335154931,07 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, що містяться в матеріалах справи (т.1, а.с.43-49).
Згідно банківських виписок ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про операції за договором №5119/1718-ТЕ-10 КП "Житомиртеплокомуненерго" за період з 30.11.17 по 14.03.19, заборгованість відповідача перед позивачем була погашена в повному обсязі 19.02.19 (т.1, а.с.61-249; т.2, а.с.1-249; т.3, а.с.1-249; т.4, а.с.1-248). Даний факт також підтверджується довідкою позивача про операції за договором  за період з 01.09.16 по 31.05.19 (т.1, а.с.52-59).
В обґрунтування підстав для стягнення пені та 3% річних та інфляційних позивач посилається на здійснення відповідачем платежів з порушенням термінів оплати, визначених п.6.1 договору.
Положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України, ст.193 ГК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.
Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Пунктом 6.1. договору, з урахуванням додаткової угоди №1 від 15.01.18 передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
З урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.
Положеннями ст.611 ЦК України та ст.230 ГК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Частиною 2 ст.625 вказаного Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Необхідною умовою для застосування штрафних санкцій та відповідальності за прострочку виконання грошового зобов`язання є факт невиконання або виконання зобов`язання з порушенням строків.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до відповідача відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання з огляду на те, що останній не міг впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем. Вказане обумовлене тим, що розрахунки за отриманий природний газ здійснювались з урахуванням “Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету”, затвердженим постановою КМУ від 04.03.2002 № 256 (далі в тексті — Порядок № 256), а також згідно “Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки”, затвердженим постановою КМУ від 18.06.2014 № 217 (далі в тексті — Порядок № 217).
Колегія суддів вважає такі висновки помилковими з наступних підстав.
Пунктом 4 Порядку № 256 передбачено, що перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій1 громадян.
Відповідно до п. 8 Порядку № 256 розрахунки за надані пільги та субсидії на оплату природного газу, послуг з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло, водопостачання і водовідведення з підприємствами-надавачами здійснюються на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в органах Казначейства, а за електроенергію на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в уповноваженому банку.
Виходячи з викладеного, положення Порядку № 256 регламентують виключно порядок розпорядження коштами з цільовим призначенням, що надходять на рахунки газопостачальних та газорозподільчих компаній, як реалізація державних соціальних гарантій певним категоріям громадян і не передбачають обов`язку зміни умов договірних зобов`язань сторін.
Посилання місцевого господарського суду на судову практику в подібних правовідносинах є помилковим, оскільки в інших правовідносинах поряд із застосуванням Порядку вчинялись дії з оформлення спільних протокольних рішень щодо погашення заборгованості за рахунок бюджетних коштів. Сторони договору, підписавши спільні протокольні рішення, за усталеною судовою практикою, змінювали строки виконання зобов`язань з основного договору. Однак, в даному випадку такі дії не вчинялись, а тому відсутні підстави стверджувати неможливість оплати відповідачем отриманого природного газу власними коштами з огляду на застосування Порядку № 256.
Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що застосування розрахунків відповідно до  Порядку № 256 жодним чином не впливає порядок виконання зобов`язань сторін за договором постачання природного газу, а тому висновки суду першої інстанції є помилковими.
Стосовно покликання місцевого господарського суду на “Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки”, затвердженим постановою КМУ від 18.06.2014 № 217, колегія суддів звертається до правових висновків, викладених у постанові від 16.10.2020 Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду  зі справи № 903/918/19.
Зокрема, в п. 20 даної постанови зазначено, що положення Порядку № 217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.
З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про неможливість застосування до відповідача нарахованих позивачем штрафних санкцій з огляду на здійснення розрахунків зігдно Порядку № 217, є помилковим.
Як стверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, відповідач здійснив оплату отриманого природного газу поза межами встановлених договором строків.
Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку штрафних санкцій, колегія суддів констатує його арифметичну правильність та відповідність умовам договору і положенням чинного законодавства. Заперечень з приводу правильності нарахованих санкцій або надання контррозрахунку з боку відповідача не надходило.
Відтак, вимоги позивача про стягнення з відповідача 23369166,36 грн заборгованості, з яких: 12295628,97 грн пені, 3666378,03 грн 3% річних та 7707159,36 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відносно вчинених відповідачем у відзиві на позов заяв про застосування строків позовної давності та застосування положень ст. 233 ГК України судова колегія приймає до уваги наступне.
У відповідності до положень ст. 233 ГК України, у разі якощо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
Однак відповідачем жодними належними та достатніми доказами не доведено суду наявності підстав для зменшення нарахованих сум за невиконання зобов`язання у строк, визначений умовами договору, в розумінні ст. 233 ГК України, а тому заява не підлягає задоволенню.
Щодо пропуску строку позовної давності колегією суддів враховується таке. 
За умовами ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.
Як вбачається з п. 10.3 договору купівлі-продажу природного газу № 5119/1718-ТЕ-10 від 12.09.2017, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафу, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 років.
Оскільки сторони в договорі погодили збільшення строку позовної давності, вчинена відповідачем заява про застосування строку позовної давності є безпідставною та спростовується викладеним.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку про задоволення вимог апеляційної скарги. За таких обставин рішення Господарського суду Житомирської області від 10.02.2020 у справі № 906/943/19 підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального права з прийняттям нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до вимог ст.ст. 129, 282 ГПК України суд апеляційної інстанції проводить новий розподіл судових витрат, за яким понесені позивачем витрати по сплаті судового збору за розгляд спору в судах першої та апеляційної інстанцій покладаються на відповідача з огляду на задоволення позовних вимог.
Враховуючи перебування судді-члена колегії Юрчука М.І. у відпустці в період з 01.12.2020 по 29.12.2020 повний текст постанови підписано та оформлено 30.12.2020 року.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                       
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                      
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволити. 
Рішення Господарського суду Житомирської області від 10 лютого 2020 року у справі №906/943/19  скасувати. Прийняти нове рішення. Позов задоволити. 
Стягнути з Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - пеню в сумі 12295628,97 грн., три проценти річних в сумі 3366378,03 грн., інфляційні втрати в сумі 7707159,36 грн., 876343,75 грн. витрат по сплаті судового збору.
На виконання постанови господарському суду Житомирської області видати наказ.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу №906/943/19 повернути  Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "30" грудня 2020 р.

Головуючий  суддя                                                                      Тимошенко О.М. 

        Суддя                                                                                              Юрчук М.І.  

Суддя                                                                                              Демидюк О.О.