ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" жовтня 2020 р.           Справа№ 925/221/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Владимиренко С.В.
суддів:            Ходаківської І.П. 
          Демидової А.М. 

при секретарі    Островерха В.Л.
за участю представників зазначених в протоколі від 06.10.2020
розглянувши у відкритому    судовому засіданні    апеляційну скаргу
Фізичної особи - підприємця Осадчої Олени Анатоліївни 
на  рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2020 (повний текст складено 25.05.2020)
у справі  № 925/221/20  (суддя Дорошенко М.В.)
за позовом  Фізичної особи - підприємця Плахотнія Максима Михайловича 
до  Фізичної особи - підприємця Осадчої Олени Анатоліївни 
про  стягнення 71  435,00 грн 
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа - підприємець Плахотній Максим Михайлович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Фізичної особи - підприємця Осадчої Олени Анатоліївни про стягнення 64  800,00 грн основного боргу, 3  202,00 грн пені, 1  805,00 грн 3 % річних, 1  628,00 грн інфляційних втрат та 2  102,00 грн судових витрат.  
В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідачем порушено умови договору оренди нежитлового приміщення від 08.02.2019 щодо сплати фіксованої частини орендної плати. Також на суму боргу позивачем нараховано пеню згідно п. 7.2. договору, 3% річних та інфляційні втрати відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. (далі - ЦК України).  
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 25.05.2020 у справі №925/221/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Осадчої Олени Анатоліївни на користь фізичної особи - підприємця Плахотнія Максима Михайловича 64 800,00 грн боргу з орендної плати, 3 202,00 грн пені, 1 628,00 грн інфляційних нарахувань, 1 805,00 грн 3% річних, та 2 102,00 грн судового збору.
Приймаючи вказане рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки відповідачка не доказала фактів сплати позивачу фіксованої частини орендної плати на суму 64  800,00 грн за один рік оренди і  дострокового припинення договору від 08.02.2019 внаслідок його одностороннього розірвання за ініціативою орендаря. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа - підприємець Осадча Олена Анатоліївна звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 25.05.2020 у справі №925/221/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підписання акту приймання-передачі від 08.02.2019 підтверджує сплату 10  800,00 грн орендної плати за перший та останній місяці оренди, оскільки передача об`єкта оренди за актом приймання-передачі можлива лише після сплати 10  800,00 грн. 
Як зазначив апелянт, за договором сторони погодили готівковий та безготівковий розрахунок, враховуючи відсутність в договорі даних про рахунки позивача, відповідачка вважає, що оплата за договором здійснюється лише готівкою.    
Апелянт стверджує, що орендні платежі сплачені за рік у повному обсязі, що підтверджується рукописними записами позивача на зворотному боці додатку до акту приймання-передачі, які співпадають з періодами оплат, які встановлені п.п. 6.1., 6.2., 6.3. договору оренди, після кожного з рядків рукописного запису після дати та суми одержаних коштів стоїть особистий підпис позивача.
Крім того, апелянт зазначив, що вів книгу доходів і витрат відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 148 від 29.12.2017, проте не надав її до суду першої інстанції, оскільки вважав, що надані ним докази будуть достатніми для підтвердження сплати фіксованої частини орендної плати.      
Відповідачем подано до суду апеляційної інстанції засвідчену копію Договору оренди з Додатком до нього. При цьому, відповідачем в порушення вимог ч. 3 ст. 269 ГПК України не доведено виняткові випадки з причин, що об`єктивно від нього не залежали та докази неможливості подання їх до суду першої інстанції, внаслідок чого цей доказ не може бути прийнятий до розгляду судом апеляційної інстанції.  
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2020 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Осадчої Олени Анатоліївни у справі №925/221/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2020 залишено без руху апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Осадчої Олени Анатоліївни.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2020  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Осадчої Олени Анатоліївни на  рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2020 у справі  № 925/221/20. Справу призначено до розгляду на 22.09.2020. Надано учасникам справи право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання, заперечення, скарги до 03.09.2020.
Відповідач згідно письмового відзиву на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення та просив відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду Черкаської області від 25.05.2020 у справі №925/21/20 залишити без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції було повно та всебічно досліджено всі обставини справи. Позивач зазначив, що надані відповідачкою копії рукописного запису з датами, сумами та підписами не вказаних осіб, не засвідчені у встановленому Національним стандартом України «Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 №55, порядку.
Від відповідача на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла письмова відповідь на відзив. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 відкладено розгляд справи на 06.10.2020.    
Позивач свого представника в судове засідання 06.10.2020 не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до ст. 120 Господарського процесуального кодексу України. (далі - ГПК України).   
Водночас від позивача надійшла заява про розгляд апеляційної скарги відповідача без його участі, оскільки не має можливості прибути до суду та направити поважного представника.
Вказана заява подана на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду, заява судом апеляційної інстанції не приймається до розгляду, оскільки не містить електронного цифрового підпису, що суперечить вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», за якою електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа.  
Від відповідача 06.10.2020 надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи доказів, які не можливо було долучити до відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги, а саме: засвідчену копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 12020256010000636 від 28.09.2020, оригінал висновку експертного дослідження від 29.09.2020 №1/27, оригінал листа №19/124/8/7-12155-2020 Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України та докази відправлення вказаного клопотання позивачу. 
Відповідно до ч. 3 ст. 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Згідно з ч. 4, 5, 8 ст. 80 ГПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до пунктів 5, 6 ч. 3 ст. 165 ГПК України відзив повинен містити заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання. Згідно ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього. 
Відповідно до ч. 6 ст. 165 ГПК України до відзиву додаються: докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.
Зазначене наведено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 03.10.2019 у справі №902/271/18.
Відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Клопотання про залучення доказів не містить документально обґрунтування неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали, що позбавляє апеляційний господарський суд права приймати їх до розгляду. 
Разом з цим, апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що наданий відповідачем висновок експертного дослідження від 29.09.2020 №1/27, проведений Черкаським науково-дослідним експертно-криміналістичним центом, не відповідає вимогам ч. 5 ст. 101 ГПК України, оскільки у висновку має бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду та обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. 
Крім того, вказані докази були отримані відповідачем після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення. 
Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18. 
Таким чином, поданий відповідачем висновок експерта не є належним та допустимим доказом згідно з вимогами ст.ст. 76, 77 ГПК України, та поданий з порушення порядку визначеного ч. 3 ст. 269 ГПК України, а тому не може бути прийнятий до уваги апеляційним господарським судом.  
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Згідно з ч.1  ст. 509 Цивільного кодексу України  (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами ч. 2  ст. 509 ЦК України  зобов`язання виникають з підстав, встановлених  статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з п.1 ч. 2  ст. 11 ЦК України  підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
           08.02.2019 між ФОП Плахотній Максим Михайлович (далі - Орендодавець) та ФОП Осадча Олена Анатоліївна (далі - Орендар) уклали договір оренди нежитлового приміщення (далі - Договір), за умовами якого Орендодавець зобов`язаний передати Орендарю в строкове платне користування нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: вул. Батицького (Вергая), 10, прим. 168, загальною площею 45,1 м2, надалі за текстом - Об`єкт оренди, який належить йому на праві власності, а Орендар зобов`язується прийняти Об`єкт оренди, своєчасно сплачувати Орендодавцю орендну плату та інші платежі, передбачені договором та після припинення цього договору повернути Об`єкт оренди Орендодавцю відповідно до умов цього договору. (а.с. 9-10). 
          Згідно з п. 2.2.5. Договору Орендар зобов`язується своєчасно сплачувати орендну плату, та інші платежі, передбачені умовами даного договору, плату за користування електромережею, тепломережею, водою, каналізацією, вивіз та ліквідацію твердих побутових відходів, інші експлуатаційні витрати, пов`язані із обслуговуванням та утриманням будівлі і прибудинкової території.
          За умовами, визначеними в п. 3.1. Договору Орендодавець передає у користування Об`єкт оренди Орендарю в день сплати коштів відповідно до п. 6.3 договору за актом приймання-передачі.
          В п. 3.2. Договору сторони передбачили, що Об`єкт оренди вважається переданим в оренду за цим договором Орендарю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта оренди.
          Після закінчення строку оренди, а також у разі розірвання або дострокового припинення дії цього договору Орендар зобов`язаний протягом 10 календарних днів повернути об`єкт оренди Орендодавцю за актом приймання-передачі у стані, в якому він був на момент передачі його в оренду з урахуванням нормального зносу за період дії договору та всіх здійснених Орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від Об`єкта оренди без заподіяння йому шкоди. (п. 3.3. Договору). 
          Згідно з п. 3.4. Договору протягом строку, визначеного п. 3.3 цього договору Орендар зобов`язаний звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцю з комплектом ключів від нього, сплативши при цьому в повному обсязі орендну плату, передбачену цим договором, за весь період фактичного користування Об`єктом оренди до моменту його повернення за актом приймання-передачі.
          Строк оренди складає 12 місяців з дати підписання договору оренди, який діє до 08 лютого 2020 року. (п. 4.1. Договору). 
          Договір вступає в силу з дні його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до закінчення строку оренди, зазначеного в п. 4.1 договору, а в частині виконання зобов`язань щодо повернення Об`єкту оренди Орендодавцю та здійснення розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. (п. 4.2. Договору). 
          Згідно з п. 4.5. Договору розірвання договору в односторонньому порядку за ініціативою Орендаря допускається за умови письмового попередження ним Орендодавця не менше ніж за 45 календарних днів до передбачуваної дати розірвання договору. В разі попередження про розірвання договору менше ніж за 45 днів, сума внесеної оплати за останній місяць Орендарю не повертається.
          За умовами, визначеними в п. 6.1. Договору на день укладання даного Договору орендна плата за місяць складає: фіксована частина в сумі 5 400,00 грн; змінна частина в сумі, яка залежить від розміру вартості комунальних платежів відповідно до показників лічильника та рахунків, виставлених Орендодавцем щомісячно. Крім того, Орендар оплачує послуги охоронної сигналізації, Інтернету тощо. Не пізніше 08.02.2019 Орендар сплачує орендну плату в сумі 10 800,00 грн за перший та останній місяць орендного користування, після чого Об`єкт оренди передається Орендарю за актом приймання - передачі.
          Пунктом 6.2. Договору передбачено, що нарахування орендної плати за цим договором починається з 01.03.2019 і закінчується після повного звільнення Орендарем Об`єкту оренди з моменту передачі Орендодавцю Об`єкта оренди та підписання між сторонами відповідного акту приймання - передачі. Облік змінної частини платежів (вартість комунальних послуг) розпочинається з дати підписання акту прийому - передачі приміщення та закінчується датою підписання відповідного документа на момент звільнення.
          Згідно з п. 6.3. Договору сплата фіксованої частини орендної плати здійснюється Орендарем Орендодавцю наперед щомісячно в безготівковому або готівковому порядку не пізніше до 05 числа кожного поточного місяця.
          В п. 6.5. Договору визначено, що якщо день сплати орендної плати або та інших платежів, передбачених даним договором припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до чинного законодавства України, Орендар зобов`язаний сплатити зазначені платежі в перший робочий день, що слідує за вихідним, святковим або іншим неробочим днем.
          Пунктом 7.2. Договору сторони погодили, що за несвоєчасну сплату Орендарем орендної плати, а також відшкодування Орендодавцю комунальних платежів, інших платежів, передбачених договором, Орендар сплачує Орендодавцю пеню від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (включаючи день оплати) в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня. Витрати по примусовому стягненню пені покладаються на Орендаря.
           08.02.2019 сторони підписали акт приймання-передачі, за яким позивач передав відповідачці, а остання прийняла в оренду нежитлове приміщення №168 по вул. Батицького (Вергая), 10, загальною площею 45,1 м2. Одночасно з Об`єктом оренди передається майно, зазначене у додатку №1 до даного Акту, який є його невід`ємною частиною, яким Орендар користується протягом дії Договору і несе відповідальність за його збереження, та по закінченню дії Договору зобов`язується повернути його Орендодавцю у стані, не гіршому, ніж на день передачі, з урахуванням нормального фізичного зносу. (а.с. 11). 
          Також сторонами підписано Додаток до акту приймання-передачі від 08.02.2019. (а.с. 12). 
          Судом першої інстанції встановлено, що за рік оренди з 08.02.2019 по 08.02.2020 позивач нарахував відповідачу 64 800,00 грн. фіксованої частини орендної плати по 5 400,00 грн. за кожний місяць оренди і виставив відповідачу відповідні рахунки на її оплату. (а.с. 13-24). 
          На підтвердження оплати фіксованої частини орендної плати відповідачка надала суду першої інстанції копію рукописного запису, не засвідчену у встановленому порядку, із зазначенням дат, сум та підписів, який не містить інформацію, для надання суду можливості ідентифікувати підписанта, із зазначенням прізвища, ім`я та ім`я по-батькові особи, яка підписала, та не вказано про передачу відповідачем позивачу грошових коштів в оплату орендних платежів за Договором. 
          Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
          Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення. 
          Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. 
          Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. 
          Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 27.02.2019 у справі №922/1163/18 дійшов правового висновку про наступне.   
          Положення ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
          Тобто первинні документи повинні містити відомості, які підтверджують вчинення господарської операції, на виконання якої вони складаються, у зв`язку з чим вчинення певної господарської операції фіксуватиметься документально, що в сукупності свідчить про підтвердження між учасниками такої операції   певних прав та обов`язків, зокрема, і щодо обов`язку сплатити певну суму коштів, яка складатиме еквівалент певної вартості наданих послуг. 
          При цьому, Верховний Суд зазначає, що належне документальне оформлення вчинення господарської операції є складовою фінансової дисципліни, яка має підтримуватись учасниками будь-яких  правовідносин, враховуючи вимоги Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88.  
          Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. 
          Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55 затверджено Національний стандарт України «Вимоги до оформлювання документів» ДСТУ 4163-2003. Згідно п. 5.27. вказаного Стандарту відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.
          Отже, надані відповідачем до суду першої інстанції копія Договору з Додатками до нього не засвідчені у встановленому законодавством порядку. 
          Відповідно до ст.ст. 73, 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
          Надана відповідачем до суду першої інстанції копія рукописного запису, яка не засвідчена належним чином, не містить посилань на договір, не вказано підстави сплат, ким і на користь кого здійснено оплату, тобто не містить інформації, яка б дала можливість суду ідентифікувати підписанта.  
          Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
          Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
          Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді.  Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. 
          Основним нормативним документом, що регулює ведення касових операцій у національній валюті, є Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 №148. (далі - Положення).
          Відповідно до п. 5 розділу ІІ Положення суб`єкти господарювання здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами через касу як коштами, одержаними як готівкова виручка, так і коштами, одержаними із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів. Суб`єкти господарювання здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку.
          Відповідно до абз. 6 п. 11 розділу ІІ Положення оприбуткування та облік фізичними особами-підприємцями отриманих доходів здійснюється в книгах обліку доходів і витрат (або книгах обліку доходів) у порядку, визначеному Податковим кодексом України.
          Книга обліку - касова книга, книга обліку виданої та прийнятої старшим касиром готівки, книга обліку розрахункових операцій (у разі її використання), книга обліку доходів і витрат/книга обліку доходів; книга обліку доходів і витрат/книга обліку доходів - документ установленої форми, що застосовується відповідно до законодавства України для відображення руху готівки. Форми відповідних книг обліку доходів і витрат/книг обліку доходів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, відповідно до вимог Податкового кодексу України. (п.п. 13, 14 п. 3 розділу І Положення). 
Фізичні особи - підприємці - платники єдиного податку першої - третьої груп ведуть облік у порядку, визначеному підпунктами 296.1.1 - 296.1.3 п. 296.1 ст. 296 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, зі змінами та доповненнями, (далі - ПК України).
Форми книги обліку доходів та книги обліку доходів і витрат та порядки їх ведення, затверджено наказом Міністерства фінансів України від 19.06.2015 № 579(далі - Порядки).
Згідно з п. 1 Порядків фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування та є платниками єдиного податку першої і другої груп, а також платники єдиного податку третьої групи, які не є платниками податку на додану вартість, ведуть книгу обліку доходів, у якій щоденно за підсумками робочого дня відображають отримані доходи; фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування та є платниками єдиного податку третьої групи, які є платниками податку на додану вартість, ведуть книгу обліку доходів і витрат, у якій щоденно за підсумками робочого дня відображають отримані доходи та понесені витрати.
Відповідачем, всупереч вимог ч. 3 ст. 13 ГПК України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, не подано до суду доказів введення книги обліку доходів і витрат, в якій відображені витрати зі сплати фіксованої частини орендної плати, отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази згідно з ст.ст. 76, 77 ГПК України сплати відповідачем фіксованої частини орендної плати за Договором.   
          Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази повернення Об`єкту оренди в порядку, передбаченому п. 3.3. Договору, який припинив свою дію 08.02.2020. Не надані такі докази до суду і відповідачем всупереч ч. 3 ст. 13 ГПК України та ч. 1 ст. 74 ГПК України. 
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, який обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до ч. 6    ст. 232 ГК України    нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
          Згідно з п. 7.2. Договору за несвоєчасну сплату Орендарем орендної плати, а також відшкодування Орендодавцю комунальних платежів, інших платежів, передбачених договором, Орендар сплачує Орендодавцю пеню від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (включаючи день оплати) в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня. Витрати по примусовому стягненню пені покладаються на Орендаря.
Перевіривши правильність нарахування пені, апеляційний господарський суд вважає нарахування пені за період з 06.03.2019 (дата прострочення платежу за Договором) по 05.09.2019 є правомірним, а розрахунок арифметично вірним. 
Разом з цим, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивач правомірно нарахував 3% річних та інфляційні втрати за період з 06.03.2019 по 08.02.2020. Перевіривши правильність їх нарахування апеляційний господарський суд вважає розрахунок позивача арифметично вірним. 
Об`єднана палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.06.2020 у справі №   905/21/19 вказала, що встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що «вартість грошей з індексом інфляції за попередній період» є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається послідовність, утворена за певною закономірністю.
У судовій практиці часто виникають проблеми із застосуванням механізму розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу. З огляду на таке, касаційний суд вважає за доцільне роз`яснити, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці «А» на певну суму (до прикладу 100 грн.), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду «Х», помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу «і-1»), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: «Х» * «і-1» - 100 грн. = «ЗБ», де «Х» - залишок боргу на початок розрахункового періоду, «і-1» - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а «ЗБ» - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).
А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць («ЗБ» відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).
У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду («ЗБ») перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.
Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.
Суд зазначає, що такий спосіб розрахунку інфляції за статтею 625 ЦК України з точки зору математичного підходу не є єдиним, але вбачається найбільш простим для застосування юристами.
Вказані порядок розрахунку також був визначений у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Згідно з ч. 1  ст. 73 ГПК України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1    ст.    74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1  ст. 86 ГПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст.ст.  76,  77 ГПК України  належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 4  ст. 11 ГПК України  суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до  ст. 276 ГПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Черкаської області від 25.05.2020    у справі №925/221/20 прийнято з повним та всебічним дослідженням доказів, наявних в матеріалах справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Осадчої Олени Анатоліївни задоволенню не підлягає.

Згідно  ст. 129 ГПК України  судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Фізичну особу - підприємця Осадчу Олену Анатоліївну.

Керуючись ст. ст.  129,  269,    270,  275, 276,  281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Осадчої Олени Анатоліївни    залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 25.05.2020    у справі № 925/221/20 - без змін.
2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Фізичну особу - підприємця Осадчу Олену Анатоліївну.
3. Матеріали справи № 925/221/20 повернути до Господарського суду Черкаської області.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст.  287,  288,  289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.10.2020. 

Головуючий суддя                                                            С.В. Владимиренко 

Судді                                                                                І.П. Ходаківська

                                                                                А.М. Демидова