ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7968/20 Справа № 202/4443/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Деркач Н.М., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
                ОСОБА_1 , 

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки - ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, про визнання ордеру на заняття житлового приміщення недійсним, виселення, визнання права користування житловим приміщенням та вселення, - 

ВСТАНОВИЛА: 

ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки -  ОСОБА_2  у липні 2018 року звернулась до суду з позовом до Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Жилсервіс-5» про визнання права користування житловим приміщенням та вселення /а.с. 1-7/.
В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з 2008 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 та переїхала проживати до нього в гуртожиток в кімнату № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_2 , а 14.02.2014 року шлюб було зареєстровано. Чоловік позивача - ОСОБА_4 проживав в кімнаті гуртожитку згідно з ордером на заняття житлового приміщення, кімната є неприватизованою та перебуває у власності територіальної громади. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер та після його смерті позивач разом з донькою залишилася проживати в гуртожитку, оскільки іншого житла не має. В квітні 2020 року позивач подала документи до ДМР про переоформлення договору найму кімнати на себе, однак відповідного рішення на даний час відповідачем не прийнято. 08.06.2018 року працівниками Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради позивача з дитиною було протиправно виселено з гуртожитку із застосуванням фізичного насилля, виставлені особисті речі, змінені замки на вхідних дверях, в результаті чого вона не може потрапити до житла. Позивач вважає, що оскільки вона була вселена наймачем в кімнату як член сім`ї, то вона з донькою набула право користування кімнатою в гуртожитку, та їх виселення є протиправним. 
Просила суд визнати за нею, ОСОБА_1 та її малолітньою донькою ОСОБА_2 , право користування кімнатою в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 з правом реєстрації місця проживання в ній; вселити її, ОСОБА_1 та її малолітню доньку ОСОБА_2 в кімнату гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язати Дніпровську міську раду укласти з нею договір найму кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 та покласти судові витрати на відповідачів.
В подальшому позивачем було подано уточнену позовну заяву до Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, про визнання ордеру на заняття житлового приміщення недійсним, виселення, визнання права користування житловим приміщенням та вселення (а.с. 107-115). 
В уточненій позовній заяві позивач вказала, що відповідно до копії картки реєстрації особи, 25.06.2018 року в кімнаті АДРЕСА_3 зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , який на даний час є її наймачем. Вважає, що виселення позивача з донькою та передання житла у найм відповідачу ОСОБА_3 є протиправним. Її чоловік, як наймач кімнати, мав право вселити їх з донькою до кімнати як членів сім`ї, чим і скористався та з моменту вселення до кімнати позивач з донькою набули права користування нею нарівні з чоловіком. Відсутність у позивача реєстрації місця проживання в кімнаті не означає, що вони з донькою не набули права користування нею. Тому у зв`язку зі смертю чоловіка, позивач має право на визнання її наймачем кімнати, адже вселилася вона до неї за згодою наймача відповідно до закону. Вважає, що відповідачі самоправно виселили позивача з донькою, що є підставою для визнання за ними права користування житлом та вселення. Вказала, що після самоправного виселення позивача з кімнати 25.06.2018 року, в ній був зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , який на теперішній час є її наймачем. У зв`язку з тим, що позивач з дитиною мала право користування кімнатою, її виселення було незаконним та самоправним, тому на момент вселення ОСОБА_3 в кімнату не можна було вважати вільною та вона не могла бути надана в користування, тому ордер на заняття кімнати в гуртожитку ОСОБА_3 , розпорядження Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 07.06.2018 року за № 471 про надання ордеру та типовий договір найму житлового приміщення у гуртожитках підлягає визнанню недійсним та скасуванню.
Просила суд визнати за ОСОБА_1 та її малолітню донькою ОСОБА_2 , право користування кімнатою в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 з правом реєстрації місця проживання в ній; вселити ОСОБА_1 та її малолітню доньку ОСОБА_2 в кімнату гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 ; зобов`язати Дніпровську міську раду укласти з ОСОБА_1 договір найму кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати недійсним та скасувати: ордер серії НА № 305 від 08.06.2018 року на заняття кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 ; розпорядження Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 07.06.2018 р. № 472 про надання ордеру на заняття кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 ; типовий договір найму житлового приміщення у гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпро № 51006136 від 14.06.2018 р., укладений між КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради та ОСОБА_3 на заняття кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 ; виселити ОСОБА_3 з гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року у задоволенні заявлених позовних вимог  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки -  ОСОБА_2  відмовлено в повному обсязі (а.с. 216-225).
Не погоджуючись з вказаним рішенням  ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права /а.с. 233-241/.
Сторони по справі не скористались своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 .
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 , згідно з корінцем ордеру № 195 від 28.10.2002 року, виданим Дніпропетровським домобудівельним комбінатом РБЕУ «Наш дім», надано в користування кімнату АДРЕСА_3 ) (а.с. 40).
Згідно з ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 19.11.2002 року (а.с. 43).
Згідно з технічним паспортом на кімнату № НОМЕР_1 в гуртожитку будинок АДРЕСА_1 , виготовлений 15.05.2015 року фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 , кімната має загальну площу 16,8 кв.м., житлова площа 11,3 кв.м., коридор 3,2 кв.м., санвузол 2,3 кв.м.
Відповідно до довідки КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради від 26.09.2018 року ОСОБА_4 був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_2 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 у КП «Жилсервіс 5» ДМР з моменту прийняття гуртожитку на баланс підприємства 01.07.2013 року (ордер відсутній). З 01.11.2017 року особовий рахунок був закритий на підставі акту майстра дільниці ОСОБА_7 про смерть ВКВ (а.с. 41).
Згідно з копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 , виданого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 22 грудня 2009 року ОСОБА_4 є батьком, а ОСОБА_8 - матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_4 , виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 14 лютого 2014 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 , актовий запис № 72, після реєстрації шлюбу прізвище дружини - « ОСОБА_4 ».
Згідно з довідкою КП «Жилсервіс 5» ДМР від 18.12.2017 року № 4299, виданої ОСОБА_1 , вона була зареєстрована: АДРЕСА_4 , знята з реєстрації 24.02.2017 року. Померлий чоловік - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно був зареєстрований та на день смерті проживав за адресою: АДРЕСА_2 (гуртожиток). Померлий був зареєстрований за вказаною адресою з 19.11.2002 року та знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_5 . На день смерті був зареєстрований один.
Згідно з копії свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_5 , виданого 17 листопада 2017 року Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , актовий запис 1272 від 17 листопада 2017 року (а.с. 42).
Розпорядженням Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 07.06.2018 року № 472 про надання житлової площі та реєстрації в гуртожитку комунальної власності територіальної громади міста Дніпра сім`ї ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , надано дозвіл сім`ї ОСОБА_3 зі складом родини одна особа ( ОСОБА_10 ) на зайняття житлової площі та реєстрації в кімнаті АДРЕСА_5 , строком - постійно ( а.с. 137).
Відповідно до ордеру на житлову площу в гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпра Серія АА № 305, виданого Департаментом Дніпровської міської ради ОСОБА_3 на права зайняття зі складом родини 1 особи жилої площі 11,3 кв.м. АДРЕСА_2 , постійно.
14 червня 2018 року між Комунальним підприємством «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради та ОСОБА_3 укладено Типовий договір №51006136 найму житлового приміщення у гуртожитках комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, а саме житлового приміщення в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до картки реєстрації особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 25.06.2018 року (а.с. 44).
Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло.
Стаття 29 ЦК України визначає, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Водночас згідно з положеннями статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Положеннями Житлового кодексу УРСР регулюється надання в користування житлових приміщень.
Позивачем заявлено вимоги щодо визнання ордеру на заняття житлового приміщення недійсним, виселення, визнання права користування житловим приміщенням та вселення.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилається на те, що вона проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2008 року та за його згодою вселилася в кімнату в гуртожитку. Після смерті ОСОБА_4 вона зверталась до ДМР із заявою про переоформлення договору найму кімнати на себе, однак відповідного рішення до даного часу відповідачем з цього питання не прийнято. Вважає, що вона та малолітня донька має право на проживання та реєстрацію відповідно ст. ст. 64, 65 ЖК України, як член сім`ї померлого.
Відповідно до статті 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових приміщень і гуртожитків. Правовий режим гуртожитків урегульовано главою 4 цього Кодексу.
Статтями 127, 128, 129 ЖК України передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету. Єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства.
Відповідно до п. 10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред`являються паспорти всіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності.
Відповідно до п. 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року N 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити у займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ними.
Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно зі ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
За змістом ч. 1 ст. 127 ЖК України, п. 2 Примірного положення про гуртожитки, гуртожитки мають чітке цільове призначення, а саме призначається для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.
Згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» кожна особа повинна зареєструватись за місцем свого проживання.
Як вбачається із паспорта позивача: ОСОБА_1 з 21.04.2009 року до 25.03.2014 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , а з 07.04.2014 року по 24.02.2017 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до приписів ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтями 77,78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.
Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтями 81,82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.
За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.
В матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_4 надавав письмову згоду щодо вселення позивача у спірну кімнату, а також, доказів звернення ОСОБА_4 , як наймача до адміністрації гуртожитку щодо надання дозволу на вселення позивача, як члена сім`ї наймача та внесення її до ордеру.
Позивачем не надано жодних доказів щодо її звернення із заявами до Дніпровської міської ради, стосовно визнання за нею права користування житловим приміщенням, укладення з нею договору найму та її реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .
Також, позивачем не надано суду жодного належного доказу щодо її вселення в спірну кімнату та її проживання разом із малолітньою донькою в спірній кімнаті, а саме: квитанцій про сплату комунальних послуг, отримання поштової кореспонденції, перебування на обліку в поліклініці за місцем проживання, зазначення даної адреси за місцем роботи, виписка дитини з полового будинку за місцем проживання та перебування дитини на диспансерному обліку за даною адресою, відвідування дитини дитячого садка та школи за місцем проживання, те, що позивач та малолітня мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції та є єдиним місцем проживання.
Посилання позивача в апеляційній скарзі стосовно того, що судом не було враховано покази свідків, які підтвердили факт її фактичного проживання у спірній кімнаті, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки покази свідків не можуть бути єдиними та беззаперечними доказами обставин на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог.
Також, колегія суддів не бере до уваги відеозапис наданий позивачем, оскільки даний доказ не підверджує факту законності вселення позивача у спірне приміщення та її фактичного проживання там. 
Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання за нею та її малолітньою донькою права користування кімнатою в гуртожитку, вселення та зобов`язання укласти з нею договір найму житлового приміщення у зв`язку з недоведеністю, і колегія суддів з вказаними висновками суду погоджується.
Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині визнання недійсним та скасування ордеру на заняття кімнати, розпорядження Департаменту житлового господарства ДМР, типового договору найму житлового приміщення у гуртожитку та виселення ОСОБА_11 , суд виходить з наступного.
Згідно зі ст. 47 Конституції України, ст. 1 ЖК УРСР, кожний має право на житло. 
Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, що є спеціальним законом по відношенню до ЦК України, який регулює житлові відносини, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд, який включає: державний житловий фонд - жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі; громадський житловий фонд - жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям; фонд житлово-будівельних кооперативів; приватний житловий фонд - жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності.
З державного чи громадського житлового фонду громадянам можуть надаватися жилі приміщення як на загальних умовах (тим, що потребують поліпшення житлових умов), так і у якості службового житла - глава 1 розділу ІІІ ЖК УРСР "Надання жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду".
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадови особи зобов`язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо обліку громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності, а також сприяння розширенню житлового будівництва, подання громадянам, які мають потребу в житлі, допомоги в будівництві житла, в отриманні кредитів, у тому числі пільгових, та субсидій для будівництва чи придбання житла; подання допомоги власникам квартир (будинків) в їх обслуговуванні та ремонті; сприяння створенню об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Позивачем не надано суду доказів щодо звернення до Дніпровської міської ради із заявою про видачу ордеру на спірне житлове приміщення. В судовому засіданні встановлено, що оскільки наймач кімнати АДРЕСА_3 ОСОБА_4 помер та був знятий з реєстрації 18.12.2017 року, то розпорядженням Департаменту житлового господарства ДМР від 07.06.2018 року за № 472 було надано дозвіл сім`ї ОСОБА_3 на заняття житлової площі та реєстрацію в кімнаті № НОМЕР_1 , у гуртожитку комунальної власності територіальної громади міста Дніпра за адресою: АДРЕСА_1 та видано ордер 08.06.2018 року Серія АА № 305 на вільну жилу площу, укладено типовий договір найму № 51006136 від 14 червня 2018 року та зареєстровано ОСОБА_3 в кімнаті.
Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасування ордеру на заняття кімнати, розпорядження Департаменту житлового господарства ДМР, типового договору найму житлового приміщення у гуртожитку та виселення ОСОБА_11 , є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не спростовано того, що ОСОБА_11 вселився до спірного приміщення на законних підставах. 
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Доводи заявника про те, що судом не надано оцінку доводам щодо проживання її та ОСОБА_4 в кімнаті гуртожитку з 2008 року без реєстрації шлюбу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки факт проживання позивача та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу не був предметом розгляду. Крім того, дані доводи не підтвердженні належними, допустимими та достатніми доказами, крім показів свідків, однак, покази свідків не є єдиними та беззаперечними доказами щодо встановлення вказаного факту.
Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.
Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.
Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким надана оцінка, а тому додатковому правовому аналізу не підлягають.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Н.М. Деркач 

                                                                       М.О. Макаров