ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 666/1704/13-ц
Номер провадження: №22-ц/819/984/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

03 листопада 2020 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,
суддів: Майданіка В.В.,
Орловської Н.В.,
секретар судового засідання Литвиненко В.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою  адвоката Брушко Інни Ігорівни, яка діє в інтересах  ОСОБА_1 ,на рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 24 квітня 2013 року у складі судді Стамбули М.І. у справі за позовом   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – служба у справах дітей виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради, орган опіки та піклування, про визнання права спільної сумісної власності та права власності на нерухоме майно,
В С Т А Н О В И В:

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у майні.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з листопада 1996 року.
На підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 31.01.1995 року та нотаріально посвідченого договору дарування від 13.10.2003 року за реєстровим №1-2422, ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
Після        смерті ОСОБА_3 спадкоємцями першої черги за законом, які у передбаченому законом порядку та строки прийняли спадщину є: дружина - ОСОБА_2 , їх неповнолітні спільні діти - ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та мати ОСОБА_1 .
Посилаючись на те, що з часу укладення шлюбу подружжя проживало у квартирі АДРЕСА_1  та за рахунок спільних коштів та трудових зусиль здійснювало у ній поточні та капітальні ремонти і переобладнання (заміна вікон, дверей, мережі водопостачання та каналізації, встановлення опалювальних приладів, ремонту підлоги), внаслідок чого спірне нерухоме майно істотно збільшилось у своїй вартості, позивачка просила суд з підстав, визначених ст.62 СК України визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири.
Ухвалою Дніпровського районного суду м.Херсона від 16 квітня 2013 рокудо участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог залучено орган опіки та піклування – службу у справах дітей виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради (а.с.36).

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 24 квітня 2013 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – служба у справах дітей виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради, орган опіки та піклування, про визнання права спільної сумісної власності та права власності на нерухоме майно задоволено.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі адвокат Брушко І.І., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просила скасувати ухвалене судом першої інстанції рішення і постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, учасників судового розгляду, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суддійшов висновку про наявність визначених законом підстав для її задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок підвищення вартості об`єкту нерухомого майна, належного на праві власності одному із подружжя, за рахунок спільних коштів подружжя та зусиль другого подружжя наявні визначені ч.1 ст.62 СК України підстави для визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірного майна. 

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками, оскільки суд дійшов до них без повного з`ясування суттєвих для справи обставин, а обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, недоведено. Крім того, судом допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. 
Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, тощо.
Разом з тим, частиною 1 ст.62 СК України визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. 
Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 09 листопада 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, про що міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області в книзі реєстрації шлюбів 09 листопада 1996 року зроблено запис №760 (а.с.6).

На підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 31.01.1995 року, виданого Фондом комунального майна м.Херсона згідно розпорядження №19288–ж від 31.01.1995 року трикімнатна квартира загальною площею 68,80 кв.м. № НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у рівних частках (а.с.11).

13.10.2003 року за нотаріально посвідченим договором дарування ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.13).

З копії паспорту та довідки з місця проживання вбачається, що ОСОБА_2 та неповнолітні діти сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у спірній квартирі з 10.10.2012 року (а.с.3,10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3  помер,що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.9).

Після смерті  ОСОБА_3  відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно,яку у встановленому законом порядку та строки прийняли його дружина ОСОБА_2 та неповнолітні сини ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , а також мати ОСОБА_1 шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини від 06.03.2013 року (а.с.30-32).

Отже, спірна квартира, що є предметом позову входить до складу спадщини ОСОБА_3 , право на яке за відсутності заповіту мають спадкоємці першої черги за законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулась до суду з позовом лише до ОСОБА_1 , як однієї із спадкоємців, у той час як рішення у справі впливатиме на права та обов`язки всіх спадкоємців ОСОБА_3 , у тому числі неповнолітніх спадкоємців ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , оскільки у позові ставиться питання про зменшення частки спадкового майна у зв`язку із вимогами про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Питання захисту прав і законних інтересів дітей регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», а також Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866.
Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.17 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах – обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
Отже, забезпечення захисту прав малолітніх або неповнолітніх осіб під час розгляду справи мало відбуватись в порядку, визначеному ст.27-1 ЦПК України (в редакції Закону від 21.05.2009 року, чинного станом на час розгляду справи).

Разом з тим, залучивши до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог орган опіки та піклування з метою захисту прав та інтересів неповнолітніх спадкоємців – ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , суд розглянув справу за відсутності висновку органу опіки та піклування у спірних правовідносинах та без належного повідомлення представника органу опіки та піклування щодо розгляду справи судом. 

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позов подано та рішення у справі ухвалено до спливу шестимісячного строку, визначеного ст.ст.1270, 1273 ЦК України для прийняття спадщини або відмови від прийняття спадщини, що судом залишено поза увагою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд не дав належної оцінки тій обставині, що матеріали справи не містять жодних доказів в обґрунтування посилань позивачки на істотність збільшення майна у своїй вартості внаслідок її грошових затрат, відсутні докази щодо вартості спірної трикімнатної квартири до її поліпшення, як і докази істотності збільшення вартості нерухомого майна та обсягу проведеного капітального ремонту, адже наявні у справі квитанції про купівлю будівельних матеріалів та меблів (а.с.20, 18-25) самі по собі не свідчать про істотність збільшення вартості спірного майна.

Приймаючи до уваги допущені судом численні порушення норм процесуального права, зважаючи на відсутність належних, беззаперечних та достовірних доказів істотності збільшення вартості спірного нерухомого майна, виходячи з аналізу норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування ухваленого у справі рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду, як таке, що постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими відповідно до вимог ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Брушко Інни Ігорівни, яка діє в інтересах  ОСОБА_1 ,задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 24 квітня 2013 рокускасувати та ухвалити нове.

В задоволені позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – служба у справах дітей виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради, орган опіки та піклування про визнання права спільної сумісної власності та права власності на нерухоме майно відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
       
Дата складання повного тексту постанови – 13 листопада 2020 року
Головуючий    О.В. Кутурланова 
Судді: В.В. Майданік 
        Н.В.Орловська