ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року 
м. Харків

Справа № 628/313/20
Провадження № 22-ц/818/5068/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Кругової С.С.,
Суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
Секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :
позивач - ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 , 
третя особа: виконавчий комітет Куп`янської міської ради Харківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Куп`янської міської ради Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстраційного обліку, 

за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 19 серпня 2020 року, ухвалене суддею Демченко І.М., -

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області з позовом, в якому просила усунути перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком із зняттям з реєстраційного обліку.

Позов мотивований тим, що позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 10.09.2018, укладеного між нею та її чоловіком ОСОБА_3 , належить будинок АДРЕСА_1 , в якому на реєстраційному обліку значиться колишня дружина її чоловіка - ОСОБА_2 , яка була вселена до цього будинку на підставі рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 12.12.2017. Після укладення договору дарування її чоловік ОСОБА_3 змінив місце своєї реєстрації та фактично проживає у будинку АДРЕСА_2 у своєї матері ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, вона фактично у будинку АДРЕСА_1 не проживає тривалий час, будь-яких витрат, пов`язаних з утриманням, ремонтом нерухомості та сплати комунальних послуг не несе, а реєстрація відповідачки у будинку створює перешкоди у вільному розпорядженні майном.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2  просила відмовити у її задоволенні. 

Відзив мотивований тим, що у період з 12.09.1992 по 15.01.2015 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та фактично проживала разом з ним у спірному будинку до січня 2016 року. У зв`язку з тим, що колишній чоловік чинив їй перешкоди у користуванні будинком, її на підставі рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 12.12.2017 було вселено до цього будинку. У квітні 2018 року її колишній чоловік зареєстрував шлюб з позивачкою у справі ОСОБА_1 та після ухвалення Апеляційним судом Харківської області постанови від 14.08.2018 про залишення рішення Куп`янського міськрайонного суду про її вселення без змін, 10 вересня 2018 року уклав договір дарування, яким спірний житловий будинок подарував своїй дружині, нині позивачці у справі. Вказує, що житловий будинок АДРЕСА_1 з 1983 року належав бабусі її чоловіка ОСОБА_3 – ОСОБА_5 та мав площу 49, 1кв.м. Наприкінці 1991 року ОСОБА_5 від виконкому Куп`янської міськради було отримано дозвіл на перебудову цього будинку, тому вона, будучи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , приймала активну матеріальну та трудову участь у будівництві нового житлового будинку, зведення якого було завершено у 2006 році. Рішенням виконкому від 01.07.2008 було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття закінченого будівництва об`єкта до експлуатації та 29.07.2008 ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на новозбудований будинок загальною площею 79, 8кв.м з надвірними будівлями, серед яких старий будинок площею 49,1 кв.м було переобладнано у літню кухню. У період будівництва ОСОБА_5 фактично проживала у будинку АДРЕСА_2 , а вона разом з чоловіком та їх спільним сином у будинку ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згодом, 29.07.2008 право власності на збудований ними, як подружжям, будинок було оформлено на її чоловіка ОСОБА_3 на підставі договору дарування. Посилаючись на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 збудований спільними зусиллями подружжя, з моменту вселення на підставі рішення суду та по теперішній час вона проживає та веде побут у ньому, а її колишній чоловік, укладаючи 10.09.2018 договір дарування та зазначаючи, що будь-яких третіх осіб, які могли б заперечувати проти їх виселення в зв`язку з даруванням цього будинку не проживають та не зареєстровані, будучи обізнаним про наявність рішення суду про її вселення, діяв свідомо недобросовісно, порушуючи її право на вільне проживання та навмисно створюючи підстави та факти для її виселення, як члена сім`ї попереднього власника майна. Також вказує на те, що позивач ОСОБА_1 , як дружина ОСОБА_3 , приймаючи у дар спірне домоволодіння від чоловіка, була обізнана про наявність рішення суду про вселення. Крім цього, зазначила, що вважає, що має право на частку у спірному житловому будинку, однак з позовом в порядку поділу майна подружжя вона не зверталася через брак коштів та можливості участі у судових процесах через постійне проходження лікування у зв`язку з онкологічним захворюванням, однак такий намір має.

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 19 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що тривале проживання ОСОБА_2  у спірному будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати його житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції. ОСОБА_1 , будучи дружиною дарувальника, знала ще до отримання домоволодіння у подарунок, що права на проживання у ньому має відповідач, тому могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при прийнятті дарунку.Отриманий позивачем у дарунок будинок не є єдиним можливим місцем її проживання.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права. Посилається на обставини, які були викладені нею у позовній заяві. Зазначає, що спірний будинок не є єдиним житлом відповідача, оскільки вона має інше житло, а захист прав позивача як власника житлового будинку шляхом визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням не призведе до того, що відповідач стане безхатченком. Позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені щодо усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням, вимог про виселення відповідача позивачкою заявлено не було. Відповідач є для позивача сторонньою особою, яка перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує її права, як власника. Між сторонами у справі договору на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, спільне господарство не велося. Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Слупицький В.С., який діє в інтересах ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не спростовує фактичних обставин, що були встановлені під час розгляду справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 12 вересня 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 15.01.2015 було розірвано.

20 березня 2018 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.14).

10 вересня 2018 року ОСОБА_3 подарував та при цьому передав безоплатно, а ОСОБА_1 прийняла у власність належний на праві особистої приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони правочину підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину, а дарувальник ствердив, що житловий будинок не є предметом судового спору, щодо нього не має ніяких договорів щодо користування з іншими особами. Треті особи, які б могли заперечувати проти їх виселення в зв`язку з даруванням вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями в ньому не проживають та не зареєстровані (а.с.8-9).

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданої сектором реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області від 17.12.2018, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 11 листопада 2008 року (а.с.116).

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 12.12.2017, яке набрало законної сили 14.08.2018, усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користування житловим будинком АДРЕСА_1 та вселено її до цього будинку, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування цим житловим будинком відмовлено (а.с.150-153).

Згідно з довідкою про зареєстрованих осіб, виданої відділом державної реєстрації виконкому Куп`янської міської ради Харківської області № 12-13/9677 від 10.12.2019, у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , її донька ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 (а.с.13).

З матеріалів справи вбачається, що 20.12.2019 року, 10.07.2020 року позивачем у присутності свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 складено акти про те, що ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з 29.01.2019 року та про те, що у будинку відсутні її речі (а.с. 15, 16, 133).

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. 

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Виселення (позбавлення права на житло) є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення (позбавлення права на житло) предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Встановивши, що ОСОБА_2 була вселена до будинку АДРЕСА_1 як член сім`ї свого чоловіка ОСОБА_3 , іншого житла не має, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому позивач не довів факт чинення відповідачем перешкод у користуванні належним йому житловим приміщенням, оскільки доказів створення таких перешкод до матеріалів справи не надано, незаконність користування відповідачем спірним житлом у суді не доведена.

Доводи апеляційної скарги про те, що права відповідача були похідними від прав попереднього власника, тому з припиненням права власності на будинок припинилися й права на житло у ОСОБА_2 , про те, що відповідач не є членом сім`ї позивача, не веде спільного господарства, між сторонами відсутні будь-які письмові домовленості щодо проживання у спірному будинку, тому відповідач має бути визнаний таким, що втратив право користування є необгрунтованими. 

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (рішення ЄСПЛ від 17 жовтня 2013 року                          у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції»).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач вселилась до будинку у 2008 році як член сім`ї власника ОСОБА_3 , тобто проживає у спірному будинку на законних підставах.

Також колегією суддів враховано, що з моменту вселення відповідача до спірного житлового приміщення пройшло більше десяти років, вона була належним чином зареєстрована у спірному житлі, протягом усього часу добросовісно користується ним, іншого житла не має, що позивачем не спростовано.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач не заявляла вимог про виселення відповідача не мають правового значення, оскільки задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом буде мати наслідком виселення останньої з будинку.

При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

При вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Матеріали справи не містять доказів того, що будинок АДРЕСА_1  є не єдиним можливим місцем проживання відповідача.

Позивачем не доведено належними доказами чинення відповідачем перешкод у здійсненні позивачем права користування будинком АДРЕСА_1 , тому вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування майном є необгрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки їх задоволення призведе до втручання у право відповідача на повагу до її житла, що не відповідає «нагальній суспільній необхідності», не є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд –

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 19 серпня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                                         С.С. Кругова

Судді                                                                                 Н.П. Пилипчук

                                                                               О.Ю. Тичкова

повний текст постанови
складено 14 грудня 2020 року