ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5581/20 Справа № 209/789/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О. О. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 27 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про визнання недійсними пунктів кредитного договору, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року АТ КБ «Приватбанк» звернулись до суду з позовом, в якому просили суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість у розмірі 170522,12 гривень за кредитним договором №DNI0AN02000986 від 16 жовтня 2007 року та судові витрати.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 16 жовтня 2007 року ОСОБА_2 (в подальшому прізвище було змінене на ОСОБА_1 ) та представник ПАТ КБ «Приватбанк» уклали кредитний договір №DNI0AN02000986. Згідно договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 52315,76- на термін до 15.10.2014 року, а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку встановленим договором. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором №DNI0AN02000986. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідач станом на 10.02.2015 року має заборгованість у розмірі 106537,92 грн., яка складається з наступного: 36989,13 грн. - заборгованість за кредитом; 1318,54 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3515,52 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом 64714,73 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
14 лютого 2018 року представником ПАТ КБ "Приватбанк" Савіхіною А.М. надано до суду уточнену позовну заяву, в якій просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість у розмірі 170522,12 грн. за договором №DNI0AN02000986 від 16.10.2007 року, а також сплачений судовий збір.(том 2 а.с.58-59)
У лютому 2018 року до суду подано зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання недійсним пунктів кредитного договору та розірвання договору, в якому просять: визнати недійсним пункти Договору №DNІ0АN02000986 від 16 жовтня 2007 року, а саме: - п. 3.1, п.3.3, п.3.5, п 3.7, п.7.1 в частині: - кредитні кошти у розмірі 69612,48 грн., винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1450,80 грн., щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору, який був укладений між ОСОБА_2 (на даний час ОСОБА_1 ) та ПАТ КБ «Приватбанк», з моменту його укладання - 16 жовтня 2007 року; зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» Код ЄДРПОУ 14360570, здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору №DNІ0АN02000986 від 16 жовтня 2007 року, виключивши з початкової суми розрахунку винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 1450,80 грн. та з зарахуванням грошових коштів які були зараховані в рахунок щомісячної комісії в рахунок погашення кредиту (тіло кредиту); розірвати кредитний договір №DNІ0АN02000986 від 16 жовтня 2007 року укладений між ОСОБА_2 на даний час ОСОБА_1 ; стягнути ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомоги та витрати пов`язані з розглядом справи. (том 2, а.с.94-99)
В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що позивач звернувся до суду в лютому 2015 року з позовом про стягнення заборгованості на загальну суму 106537, 92 грн. В лютому 2018 року, відповідач по первісному позову отримала уточнену позовну заяву якою було збільшено позовні вимоги до 170522,12 грн які складаються з: 36989,13 грн. - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 2334,06 грн. – заборгованість по комісії за користування кредитом; 131198,93 грн. – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Позивач за зустрічним позовом вважає, що представниками відповідача незаконно нараховувалася комісія та винагорода за користування кредитними коштами та обслуговування кредиту. Відповідно до п.п. 3.1, 3.2, 3.7, 7.1 Договору передбачено щомісячно погашення кредиту, процентів та винагороди. П. 7.1. Договору містить наступні відомості «Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти на строк з 16.10.2007 по 15.10.2014 рік включно, у вигляді непоновлюваної лінії (далі Кредит) у розмірі 69612,48 грн. На наступні цілі: 48360,00 грн на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 34,00 грн. Для сплати реєстрації Предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № DNІ0АN02000986 від 16 жовтня 2007 року, договором особистого страхування DNІ0AN02000986 від 16 жовтня 2007 року, на строк до 15.10.2008 у сумі 2470,96 грн, а також винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1450.80 грн. Та у розмірі 17296,72 грн на сплату страхових платежів у випадку та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,43% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору.» Згідно п. 7.2 Договору банк на виконання договору здійснив наступне: перерахував грошові кошти в розмірі 48360,0 грн на рахунок автосалону, 1450,8 грн – комісія банку, 2470,96 грн. на поточний рахунок страхової компанії. Також виходячи з наданого банком «розрахунку» вбачається, що банком щомісячно нараховувалася комісія у розмірі 73,24 грн яка сплачувалася при внесенні Позичальником чергового платежу. На підставі наведеного Позивач за зустрічним позовом вважає, що встановивши у кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, отже нарахування такої комісії законом не передбачено. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. На підставі наведеного Позивач за зустрічним позовом вважає, що окремі пункти кредитного догвору № DNІ0АN02000986 від 16 жовтня 2007 року укладеному між ПАТ КБ «Приват Банк» та на той час ОСОБА_2 є недійсними в силу норм матеріального права , а саме : ст 203 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, та зараховані кошти від щомісячних платежів від 73,24 грн до 1000,0 грн. – щомісячно, винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1450,80 грн. (комісія банку) є – незаконною, що в свою чергу тягне за собою невідповідність розрахунку. Також позивач за зустрічним позовом, приймаючи до уваги дії представників банку, щодо нарахування непропорційно великого розміру пені у відношенні до начебто існуючої заборгованості по кредиту (тіло кредиту), врахування одноразової комісії в суму з якої розраховувався борг, утримання щомісячної комісії, врахування в суму боргу - 2470,96 грн., які начебто перераховані на рахунок страхової компанії, але страховий внесок був здійснений у меншому розмірі (звертає увагу на той факт, що перерахування 2470,96 грн – на користь страхової компанії- «Інгосстрах» спростовується договором страхування наземного транспортного засобу від 16.10.2007 року, зі змісту якого випливає, що сума страхового внеску складає – 2229,16 грн.), а за таких обставин Позивач за зустрічним позовом вважає дії банку такими що порушують права споживача фінансових послуг банку, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. До звернення до суду, ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Відповідача про неправомірність розрахунків та перерахунок начебто існуючої заборгованості за кредитним договором з метою вирішення даного питання без звернення до суду, але до теперішнього часу воно залишається не вирішеним. Відповідачем на звернення Позивача лише надсилалися листи від 26.11.2009 р., 10.12.2009р. та від 13 вересня 2010 року, із вимогою виконати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року в повному обсязі (нараховані проценти, комісії та штрафні санкції) у тижневий строк з дати отримання повідомлення. Також до звернення до суду з відповідним позовом, з метою отримання необхідного обсягу інформації про свої права, спосіб їх відновлення та захисту, складання документів (позову та відзиву), Позивач за зустрічним позовом понесла витрати на отримання правничої (правової) допомоги, в даному випадку в розмірі 1500,00 грн. Також Позивач за зустрічним позовом вважає, що в зв`язку з подальшим розглядом справи, складанням необхідних процесуальних документів та отриманням правничої допомоги вона понесе додаткові витрати обсяг яких орієнтовно буде складати 3000,00 гривень.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року у задоволенні позовних вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено повністю; позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк»- задоволено повністю та ухвалено визнати недійсним пункти Договору № DNІ0АN02000986 від 16 жовтня 2007 року, а саме: - п. 3.1, п.3.3, п.3.5, п 3.7, п.7.1 в частині : - кредитні кошти у розмірі 69612,48 грн. , винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1450,80 грн., щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору, який був укладений між ОСОБА_2 (на даний час ОСОБА_1 ) та ПАТ КБ «Приватбанк» з моменту його укладання - 16 жовтня 2007 року; розірвати кредитний договір № DNІ0АN02000986 від 16 жовтня 2007 року укладений між ОСОБА_2 (на даний час ОСОБА_1 ), та ПАТ КБ «Приватбанк»; вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що Банк звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, тоді як зустрічна позовна заява є обґрунтованою та доведено.
В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк” просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги, у задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що 16.10.2007 року ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № DNI0AN02000986 від 16.10.2007 року, відповідно до якого відповідач отримала кредитні кошти на строк з 16.10.2007 року по 15.10.2014 року включно, у вигляді встановленої лінії (кредит) у розмірі 69612,48 грн. на наступні цілі: 48360 грн. - на купівлю автомобіля (споживчі цілі); 34 грн. - для сплати реєстрації предмету застави; 2470,96 грн. - за договором особистого страхування № DNI0AN02000986 від 16.10.2007 року; 1450,80 грн. - винагороди за надання фінансового інструменту (комісія); 17296,72 грн. - на сплату страхових платежів. Відсоткова ставка за коритування кредитом склала 1,43 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; та щомісячної винагороди (комісії) в розмірі 0,14 % від суми наданого кредиту. Щомісячний платіж починаючи з наступного місяця встановлено в сумі 1154,43 грн., з періодом сплати з 16 по 20 число кожного місяця (том 1, а.с. 10-12).
Пунктами 4.1 і 7.4 вказаного кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником своїх зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту, за кожен день прострочки, але не менше 1 грн.
Також, п. 3.2 кредитного договору, зазначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредиту у розмірі 2 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
На теперішній час, відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором повністю не виконала, та станом на 23.01.2018 року відповідач має заборгованість 170522,12 грн. за договором №DNI0AN02000986 від 16.10.2007 року, яка складається з наступного: 36989,13 грн. – заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 2334,06 грн. – заборгованість по комісії за користування кредитом; 131198,93 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що підтверджується розрахунком заборгованості ПАТ КБ "Приватбанк" (том 2, а.с. 60-62).
Згідно наданих позивачем копій квитанцій та оглянутих судом їх оригіналів, відповідач сплачувала заборгованість не кожен місяць і не фіксованими платежами (1154,43 грн.) а іншими сумами, з порушеннями встановлених договором строків, тобто за межами 16-20 числа кожного місяця.(том 1, а.с. 38-55)
Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, районний суд виходив з наступного.
Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 170522,12 грн., яка складається з: 36989,13 грн. - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 2334,06 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 131198,93грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.
Відповідач отримала кредит у розмірі 69612,47 грн, що не узгоджується з розрахунком заборгованості який надано позивачем у якості доказу і станом на дату видачу кредиту - 16.10.2007 рік заборгованість складає - 52315,76 грн.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено кредитний договір №DNІ0АN02000986 від 16 жовтня 2007 року, згідно якого банк видав М`ясниковій- ОСОБА_3 кредитні кошти на купівлю автомобіля, зі сплатою відсотків у розмірі 17,16% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15 жовтня 2014 року.
В подальшому банк листом від 06 січня 2009 року повідомив ОСОБА_1 про збільшення з 01 лютого 2009 року розміру відсоткової ставки за кредитам договором до 27,48 % при цьому зазначив, що у разі незгоди позивача з такими змінами умов договору, їй запропоновано в строк не пізніше 20 січня 2009 року достроково погасити заборгованість за кредитним договором.
Крім того, листами від 26 листопада 2009 року та від 10 грудня 2009 року банк поставив вимогу перед боржником ОСОБА_1 про повернення суми кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісії та штрафні санкції в тижневий термін.
Також у матеріалах справи наявне повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13 вересня 2010 року, направлене Відповідачу, із вимогою виконати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року у тижневий строк з дати отримання цього повідомлення, а у разі невиконання нею порушеного зобов`язання, банк має намір звернути стягнення на предмет застави. Тобто кредитодавцем змінено строк кредитування (повернення кредиту) до 20 вересня 2010 року.
Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2010 року по справі № 2-10936/10 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені позовні вимоги в повному обсязі та визнані недійсним п. 2.3.1 кредитного договору №DNІ0АN02000986 від 16 жовтня 2007 року укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», визнано незаконним дії банку щодо зміни в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором №DNІ0АN02000986 від 16 жовтня 2007 року.
В зв`язку з вимогою банку про повне дострокове повернення кредитних коштів та інших нарахуванню відповідач заявила про пропуск Банком строку позовної давності, а тому просила суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності.
Стосовно повернення суми боргу, представник відповідача надав суду пояснення, що ОСОБА_1 просить врахувати той факт, що ПАТ КБ «ПриватБанк» неправомірно підвищив процентну ставку за кредитним договором з 17,16 % річних до 27,48 % річних і такі дії банку визнані незаконними рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2010 року.
Таким чином підвищивши відсоткову ставку по кредитному договору, позивач відмовився від прийняття належного виконання умов договору відповідачем щодо суми щомісячного платежу, а за таких умов відбулося прострочення кредитора.
Відповідач вважає, що в період з січня 2009 року по 2010 рік включно Позивач підвищивши відсотки по кредиту, фактично змусив Відповідача захищати свої права в судовому порядку.
Після прийняття рішення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська М`ясникова – ОСОБА_3 повернула кредитору суму кредиту та відсотків які б вона сплачувала за звичайних умов, тобто боржником була визнана сума боргу яку б вона сплатила щомісячними платежами на протязі терміну кредитування, зазначена позиція відповідача узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України від 08.11.2017 у справі № 6-2891цс16.
У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання, але банк листом від 06 січня 2009 року повідомив ОСОБА_1 про збільшення з 01 лютого 2009 року розміру відсоткової ставки за кредитним договором до 27,48 % при цьому зазначив, що у разі незгоди позивача з такими змінами умов договору, їй запропоновано в строк не пізніше 20 січня 2009 року достроково погасити заборгованість за кредитним договором, крім того листами від 26 листопада 2009 року та від 10 грудня 2009 року банк поставив вимогу перед боржником ОСОБА_1 про повернення суми кредиту в повному обсязі, нараховані проценти , комісії та штрафні санкції в тижневий термін.
Також у матеріалах справи наявне повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13 вересня 2010 року, направлене Відповідачу, із вимогою виконати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року у тижневий строк з дати отримання цього повідомлення, таким чином кредитором було строк виконання зобов`язання 06 січня 2009 року, а перебіг строку позовної давності розпочався з 21 січня 2009 року.
Оскільки позивачем не надано достатніх та належних доказів на підтвердження поважності пропуску строку позовної давності з 21 січня 2009 року за порушення відповідачем умов кредитного договору та існування заборгованості, зазначеної в позовній заяві, а також враховуючи позицію відповідача, суд відмовив у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 в повному обсязі.
З такими висновками суду колегія суддів погоджується, проте задовольнивши позовні вимоги заявлені позовні вимоги в зустрічному позові ОСОБА_1 у повному обсязі, колегія суддів вважає помилкоимз огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.626, ст.627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання кредиту; 7) інші умови, визначені законодавством (ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час виникнення спірних відносин).
Частинами 3, 5 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Так, колегія суддів вставила та це підтверджується матеріалами справи, що сторони договору №DNІ0АN02000986 від 16 жовтня 2007 року визначили у договорі істотні умови, як щодо суми кредиту, плати за користування кредитними коштами, строку та повернення цих коштів, відповідальність сторін у випадку порушення зобов`язань, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення зустрічного позову. 
Так, загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.
За змістом частини першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 дійшов до наступного висновку.
За змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Така ж позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
Так, п. 3.7 Договору № DNI0AN02000986 від 16 жовтня 2007 року укладеного між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством комерційний банк “ПриватБанк” передбачено, що позичальник сплачує Банку винагороду, в розмірі й у строки зазначені у п. 7.1.
Тоді як пунктом 7.1 кредитного договору зокрема передбачена винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1450,80 грн., щомісячної винагороди у розмірі 0.14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля.
Оскільки, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, і ці дії що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що за своєю природою є дискримінаційним, суперечить моральним засадам суспільства, колегія суддів приходить до висновку, що п. 3.7 Договору № DNI0AN02000986 від 16 жовтня 2007 року укладеного між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством комерційний банк “ПриватБанк” слід визнати недійсним, а з п. 7.1 Договору виключити посилання щодо винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1450,80 грн., щомісячної винагороди у розмірі 0.14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля.
Щодо позовних вимог Банку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк ... зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.
Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Доводи апеляційної скарги про те, що згідно умов договору кредитні кошти надавались на строк до 15 жовтня 2014 року, а отже строк виконання зобов`язань спливає 15 жовтня 2014 року, тоді як з позовом банк звернувся у 2015 році, тобто в межах трирічного строку позовної давності , колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки банком було змінено строк виконання зобов`язання шляхом направлення вимоги про дострокове погашення заборгованості, що вірно встановлено судом першої інстанції.
Оскільки Банком пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вимогою про стягнення заборгованості, колегія суддів прийшла до висновку, що в частині відмови у задоволенні позову Банку, рішення суду законне та обґрунтоване, а тому підлягає залишенню без змін.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині задоволених зустрічних позовних вимог скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення зустрічних позовних вимог, в решті рішення суду підлягає залишенню без змін, як законне та обґрунтоване.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” – задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року в частині задоволених зустрічних позовних вимог - скасувати.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про визнання недійсними пунктів кредитного договору- задовольнити частково.
Визнати недійсним п. 3.7 Договору № DNI0AN02000986 від 16 жовтня 2007 року укладеного між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством комерційний банк “ПриватБанк”.
Виключити з п. 7.1 Договору № DNI0AN02000986 від 16 жовтня 2007 року укладеного між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством комерційний банк “ПриватБанк” посилання щодо винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1450,80 грн., щомісячної винагороди у розмірі 0.14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля.
В задоволенні зустрічного позову решти вимог — відмовити. 
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко