ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" листопада 2020 р.           Справа№ 910/8496/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шаптали  Є.Ю.
суддів:            Яковлєва М.Л. 
          Поляк О.І. 
 
          при секретарі  Токарева А.Г.
за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 11.11.2020.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Установи "28 Управління начальника робіт" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 у справі №  910/8496/18 (головуючий суддя Ейвазова А.Р., судді - Лопатіна  А.В., Шевчук Н.Г., повний текст рішення складено 09.07.2020)
за позовом Установи "28 Управління начальника робіт" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільміськбуд" 
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні: 
позивача - Міністерства оборони України, 
відповідача - Приватного акціонерного товариства "Фінансова компанія "Княгиня Ярославна"
про розірвання договору від 12.08.2016
ВСТАНОВИВ:
Установа "28 Управління начальника робіт" Міністерства оборони України (надалі - 28 УНР) звернулась   до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільміськбуд" (надалі - ТОВ "Бориспільміськбуд") про розірвання договору про будівництво житлового комплексу по вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва від 12.08.2016, який укладено сторонами.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.07.2018 відповідна заява передана до Господарського суду Київської області за підсудністю.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на: 
- відсутність у вказаному договорі істотних умов: строків виконання робіт, площі новозбудованого житла тощо; 
- істотну зміну обставин після укладення договору - прийняття постанови касаційною інстанцією, якою встановлено, що земельна ділянка передана без дотримання її цільового призначення, з порушенням компетенції Київської міської ради;
- те,   що фактично такий договір є договором про спільну діяльність і передбачає передачу відповідачу права забудови земельних ділянок, які є землями оборони, у зв`язку з чим визначення часток мало здійснюватись відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 №715;
- не забезпечення відповідачем виконання п.4.2.1 договору щодо безперервного і безперешкодного доступу на будівельний майданчик та незаконну експлуатацію баштових кранів, що є майном позивача. 
Також позивач вказує на порушення відповідачем зобов`язань за договором в частині компенсації витрат, пов`язаних з орендою земельної ділянки, на якій розміщений будівельний майданчик, що спричинило заборгованість у розмірі 223 967,14 грн. та не підписання з вини відповідача акту розподілу площ (приміщень) об`єкта (в редакції заяви про доповнення підстав позовних вимог, що прийнята судом як заява про зміну предмету позову).
Рішенням Господарського суду Київської області від 30.06.2020 у справі №910/8496/18 відмовлено у задоволенні позову Установи "28 Управління начальника робіт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільміськбуд", за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Міністерства оборони України, Приватного акціонерного товариства "Фінансова компанія "Княгиня Ярославна"  про розірвання договору про будівництво житлового комплексу по вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва від 12.08.2018, який укладено між Установою "28 Управління начальника робіт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бориспільміськбуд" (зареєстрований в реєстрі за №5343 12.08.2016).
Вказане рішення мотивоване наступним: 
- колегія суддів встановила, що не можна вважати, що обставини істотно змінились, оскільки такі обставини (а саме -  Постанова Вищого господарського суду України від 06.12.2017 у справі 910/4250/17, залишена без змін постановою Верховного Суду від 05.04.2018) існували в момент укладення договору про будівництво житлового комплексу від 12.08.2016; 
- суд дійшов висновку, що посилання позивача на відсутність у договорі істотних умов - строків виконання робіт, площі новозбудованого житла тощо могли б свідчити про те, що відповідний договір про будівництво житлового комплексу від 12.08.2016 є неукладеним, однак, факт укладення такого договору, зокрема, досягнення згоди щодо його істотних умов неодноразово встановлювались рішеннями судів, які набрали законної сили, у справах №№ 910/2123/19, 910/16405/16, сторонами у яких були позивач та відповідач у даній справі;
- під час розгляду справи не доведено факту істотного порушення відповідачем договору щодо здійснення компенсації плати за землю щодо земельної ділянки, переданої під будівельний майданчик за умовами договору про будівництво житлового комплексу від 12.08.2016;
- твердження позивача про не підписання акту розподілу площ об`єкту (як це вимагають умови Договору) спростовуються матеріалами справи;
- колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позивач не довів наявність істотних порушень договору, то підстав для його розірвання у відповідності з ч.2 ст.651 ЦК України у суду немає. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого суду Установа "28 Управління начальника робіт" звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2020 у справі №910/8496/18 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Також у апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень про неврахування всіх обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права. Позивач переконаний, що рішення суду у справі №910/4250/17 є істотною зміною обставин, якими сторони керувались під час укладення договору від 12.08.2016, що на його думку є підставою для розірвання спірного правочину згідно зі ст. 652 ЦК України. 
19.08.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала   Є. Ю., судді: Яковлєв М. Л., Поляк   О. І.
Ухвалою   Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2020 апеляційну скаргу Установи "28 Управління начальника робіт" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 у справі № 910/8496/18 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків.
Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду 07.09.2020 року від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2020 у справі № 910/8496/18 задоволено та поновлено такий строк; відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги призначено на 11.11.2020.
10.11.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого останній просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. Відповідач заперечує щодо посилання позивача на рішення ВС у справі №910/4250/17 як на істотну зміну обставин, посилаючись на те, що згадане судове рішення не визначає собою наявності одночасного існування чотирьох обставин за змістом статті 652 ЦК України для розірвання договору. У свою чергу, відповідач посилається на рішення у справі №910/16405/16, у якому вважає встановленими преюдиціальні обставини щодо досягнення домовленості щодо істотних умов спірного договору. 
У судове засідання 11.11.2020 з`явились представники позивача та відповідача, а також прокурор, та надали свої пояснення по суті спору. Представник апелянта підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив задовольнити її. У свою чергу, представник відповідача заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу, поданого під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення просив залишити без змін. Прокурор підтримав апеляційну скаргу. 
Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.11.2005  Київською міською радою (надалі - Київрада) прийнято рішення №473/2934 "Про передачу установі "28 управління начальника робіт» земельних ділянок для будівництва житлового комплексу з підземними паркінгами на вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва", яким зокрема вирішено: 
- припинити  Київському квартирно-експлуатаційному  управлінню  МОУ право користування частиною земельної ділянки площею 5,59 га, відведеної відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 09.08.48 №17-с "О возобновлении отвода второй КЭЧ Киевского района МВС СССР, земельних участков в Дарницком районе" і віднести цю земельну ділянку до земель запасу житлової та громадської забудови;
- затверджено проект відведення земельних ділянок Установі "28 УНР" для будівництва житлового комплексу з підземними паркінгами на вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва; 
- передати Установі "28 УНР", за умови виконання п. 4 вказаного рішення, в короткострокову оренду на 5 років земельні ділянки загальною площею 5,59 га для будівництва житлового комплексу з підземними паркінгами на вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови, з них: ділянку №1 площею 4,72 га; ділянку №2 площею 0,87 га;
- визначено підстави для надання таких ділянок в короткострокову оренду. (т.1, а.с.82). 
Згідно з вищезазначеним рішенням Київради та на підставі договору оренди від 13.11.2006, укладеного між Київрадою (орендодавцем) та позивачем (орендарем), останньому передано в оренду земельні ділянки цільового призначення - для будівництва житлового комплексу з підземним паркінгами  з кадастровими номерами 8000000000:63:389:0025 (8628 кв.м), 8000000000:63:389:0004 (47148 кв.м.) строком на 5 років (т.1, 83-85).
Такий договір укладено на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 12.09.2006 №45/408, як вказано у п.1.1 договору оренди, та посвідчено нотаріально 13.11.2006.
В подальшому, 16.02.2016 угодою про поновлення договору оренди земельних ділянок вищевказаний договір оренди від 13.11.2006 продовжено на 5 років та викладено його у новій редакції (т.1, а.с.86-88).
Зазначеною угодою сторонами змінено розмір річної орендної плати та встановлено його рівним 3% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок (п.4.2 договору); погоджено у п.4.3 відповідного договору, що у випадку порушення термінів забудови земельних ділянок, що визначені п.8.4 договору, оренда плата встановлюється у двократному розмірі, що визначений п.4.2 договору, але не більше 12% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, а після закінчення такого періоду - у розмірі, встановленому п.4.2 договору; у пункті 4.8. договору визначено порядок внесення орендної плати. 
У подальшому, 12.08.2016 між позивачем (сторона 1) та відповідачем (сторона 2) укладено договір про будівництво житлового комплексу по вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва (т.1 а.с.24-28, 89-93, далі - договір про будівництво, спірний договір).
Умовами договору про будівництво зокрема погоджено: 
- позивач делегує відповідачу право на забудову земельної ділянки (частину функцій замовника будівництва), за що отримує 1550 кв.м. квартир на умовах даного договору, а відповідач зобов`язується виконати всі необхідні дії згідно з проектно-кошторисною документацією на умовах даного договору для будівництва об`єкта за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, вул. Поліська (далі - об`єкт) (п. 2.1.); 
- у п. 1.1.5 встановлено, що земельна ділянка в договорі означає частину земної поверхні, розташованої за адресою, вул. Поліська, у Дарницькому р-ні міста Києва, яка складається з двох земельних ділянок: розміром 0,8628 га кадастровий номер 8000000000:63:389:0025 та частини земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:389:0004 розміром 3,5095 га, яка надана позивачу в користування на підставі рішення Київської міської ради від 24.11.2005 №473/2934, витягу з протоколу №10 засідання постійної комісії Київради з питань містобудування, архітектури та землекористування від 28.04.2015, договору оренди земельних ділянок від 30.11.2006, що зареєстрований у реєстрі за №1515, та угоди про поновлення договору оренди земельних ділянок від 16.02.2016, зареєстрованої у реєстрі за №16;
- фінансування будівництва  об`єкта, яким в силу п.1.1.4 договору, є житловий комплекс, будівництво якого планується на вищевказаній земельній ділянці, та будь-які інженерно-технічні споруди та комунікації безпосередньо пов`язані з ним, здійснюється відповідачем за рахунок власних коштів та коштів фізичних та юридичних осіб, а у разі залучення позивачем коштів фізичних та юридичних осіб на фінансування будівництва до підписання договору, позивач діє виключно від свого імені та приймає на себе всі ризики невиконання або неналежного виконання зобов`язань перед такими особами та здійснює розрахунки з такими фізичними та юридичними особами виключно за рахунок власних коштів або належної йому відповідно до договору частки (п. 2.4, 2.5);
- за змістом п. 3.1.18 до обов`язків сторони 2 - відповідача віднесено щомісячно, до дня передачі об`єкту в експлуатацію експлуатуючій організації або ОСББ, компенсувати стороні 1 - позивачу витрати, пов`язані з орендною платою за користування земельною ділянкою, на якій розміщений будівельний майданчик; 
- позивач забезпечує відповідачу можливість вільного, безперервного і безперешкодного доступу на будівельний майданчик з метою виконання умов відповідного договору (п. 4.2.5.); 
- у п. 4.2.7 сторонами узгоджено підписання у порядку та строк, встановлені договором, акту розподілу площ; 
- згідно з п. 5.1 договору, строк виконання робіт по будівництву та введенню в експлуатацію до 30.10.2021; строк передачі квадратних метрів квартир на виконання умов вказаного договору не може бути пізнішим ніж 30.10.2021 (п. 5.2 договору); 
- сторони розподіляють об`єкт в порядку, в кількості та на умовах вказаного договору, згідно до акту розподілу площ (приміщень) об`єкта між сторонами, який підписується протягом 30 календарних днів з моменту отримання комплексного висновку експертизи на відкоригований стороною 2 проект; акт розподілу площ (приміщень) об`єкта після його підписання, як визначено договором,  буде невід`ємним додатком до даного договору, та складається з урахуванням п. 7.1 договору (п. 6.2. договору); 
- у п. 7.1. узгоджено, що за делегування права на забудову земельної ділянки (частину функцій замовника будівництва) позивач після введення об`єкту в експлуатацію отримує у власність частину об`єкту у вигляді окремих квартир економ класу з оздобленням загальною площею 1550 квадратних метрів;  при залишку квартирних метрів, кількість яких не відповідає параметрам однокімнатної квартири, округлення здійснюється в сторону зменшення до площі однієї квартири; 
- у п.7.2 договору сторони домовились, що за виконання частини функцій замовника, відповідач отримує майнові права, а після закінчення будівництва об`єкта, право власності на частину об`єкта будівництва, за виключенням частки, належної позивачу відповідно до п.7.1; 
- у п. 7.3.договору (в редакції додаткової угоди №1 від 15.09.2016, т.2 а.с.103), сторони погодили, що сторона 2 може передати квартири, в інших об`єктах будівництва м. Києва та/або Київської області замість квартир на об`єкті, при цьому площа квартир, яка буде передаватись в Київській області визначається шляхом застосування коефіцієнту 1,17 до площі, вказаної у п. 7.1 договору (даний коефіцієнт визначається шляхом співвідношення показника опосередкованої вартості спорудження житла одного квадратного метра в м. Києві до показника опосередкованої вартості спорудження одного квадратного метра житла в Київській області станом на 01.04.2016). При цьому, сторонами узгоджено, що передача погоджених сторонами квадратних метрів в інших новобудовах міста Києва та/або Київській області відбувається шляхом підписання акту прийому-передачі квартир, в якому сторони визначають кількість переданих квадратних метрів; 
- згідно з п. 12.7 договору, вказаний договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та нотаріального посвідчення та діє до повного виконання покладених на сторони зобов`язань.
Також, додатковою угодою №2 від 03.10.2017 (т.2 а.с.104) сторонами зокрема внесено зміни до пункту 3.1.18. договору та визначено, що до завершення будівництва та прийняття об`єкту в експлуатацію, відповідач може самостійно оплачувати до місцевого бюджету орендну плату за земельну ділянку, вказану в п. 1.1.5 договору.
При цьому, договір про будівництво житлового комплексу по вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва від 12.08.2016 та додаткові угоди №1, 2, 3 посвідчені нотаріально (т.2 а.с.98-106).
19.08.2016 сторонами комісійно прийнято будівельний майданчик за відповідним договором, про що складено акт №1 (т.2 а.с.131-133). 
19.08.2016 відповідно до акта №2 відповідачу передано проектно-кошторисна документація стадії "П"  по об`єкту: "Будівництво житлового комплексу за адресою: вул. Поліська у Дарницькому районі м. Києва" (т.2 а.с.134-135).
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами на підставі п.7.4 вказаного договору підписано акт розподілу площ об`єкту, у якому вказано, що він регулює розподіл площ у 2,4 будинках, а акт розподілу площ в 3,5 будинках буде підписано сторонами після корегування проекту на вказані будинки (т.1 а.с.233-243).
Судом першої інстанції досліджено судове рішення у справі №910/16405/16 за позовом ТОВ "Ніка" ЛДТ до 28 УНР, ТОВ "Бориспільміськбуд" про визнання вказаного договору недійсним, предметом спору в якій була дійсність вищевказаного договору про будівництво житлового комплексу по вул. Поліська у Дарницькому районі м. Києва від 12.08.2016. 
Так, рішенням Господарського суду м. Києва від 20.09.2016 у справі №910/16405/16  (т.1, а.с.210-220), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 (т.1, а.с.221-231), встановлено зокрема наступне: 
- вказаний вище договір укладено між позивачем і відповідачем за результатами відкритих торгів, що проведені на підставі наказу 28 УНР № 01 від 01.06.2016, оголошення про проведення яких було оприлюднене 05.07.2016 в газеті "Улюблена газета України" № 301; 
- згідно повідомлення про акцепт пропозиції відкритих торгів по будівельному об`єкту - "Житловий комплекс по вул. Поліській Дарницького району м. Києва" від 20.07.2016 визначено, що пропозицією по сукупності економічно вигідної та максимально швидкої стала пропозиція ТОВ "Бориспільміськбуд";
- договір про будівництво укладено за наявності відповідних повноважень у підписанта від імені позивача ОСОБА_1 ; 
- факт списання  будівель - споруд, що підпадають під пляму забудови, а також цільове призначення земельних ділянок, право на забудову яких передавалось - землі житлової та громадської забудови.
Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника прокурора припинено ухвалою Вищого господарського суду  України  від 24.04.2017, а ухвалою Верховного Суду від 02.04.2018 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 910/16405/16 за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду м. Києва від 20.09.2016, постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 та ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017.
Разом з тим, дійсність договору, вимоги щодо розірвання якого заявлені у справі, що розглядається, була предметом спору також у справі №910/2123/19 за позовом заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, МОУ до 28 УНР, ТОВ "Бориспільміськбуд", за участі третіх осіб: Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ, Товариства з обмеженою відповідальністю "ДБК Партнер", ПрАТ "ФК «Княгиня Ярославна", Київської міської ради, про визнання недійсним договору про будівництво житлового комплексу від 12.08.2016.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 10.07.2019 (т.5 а.с.155-158), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2019 (т.5 а.с.159-168) у задоволені позову відмовлено. Зазначені судові акти залишені без змін постановою Верховного Cуду від 10.03.2020 (т.5 а.с.169-172).
Зазначеним рішення встановлено наступні факти: 
- укладення відповідного договору про будівництво житлового комплексу від 12.08.16 29 УНР та ТОВ "Бориспільміськбуд";
- наявності повноважень у особи, яка уклала договір від імені 28 УНР, на вчинення відповідної дії; 
- досягнення згоди щодо строків виконання робіт та площі новозбудованого житла, яке підлягає передачі 28 УНР, що є істотними умовами договору; 
- правомірного перебування в користуванні Установи "28 Управління начальника робіт" земельних ділянок, право забудови яких передано ТОВ "Бориспільміськбуд".
Також, місцевим господарським судом вірно встановлено, що між відповідачем (забудовник) та третьою особою на стороні відповідача ПрАТ "ФК "Княгиня Ярославна" (управитель) 14.09.2017 укладено договір №47/2017/ФФБ про організацію спорудження об`єкту будівництва (т.1 а.с.120-128), за умовами якого забудовник за замовленням управителя зобов`язався організувати будівництво об`єкта, розташованого по вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва, своєчасно ввести його в експлуатацію та передати об`єкти інвестування довірителям фонду фінансування будівництва, а управитель - за винагороду здійснити перерахування коштів на фінансування спорудження об`єкту будівництва.
Відповідно до п. 2.1.3 управитель зобов`язаний здійснювати фінансування спорудження об`єкту будівництва за рахунок коштів фонду фінансування будівництва. Відповідно до п.2.1.6 договору, управитель зобов`язався за необхідності виступати в інтересах довірителів позивачем у разі невиконання замовником своїх зобов`язань щодо строків спорудження і якості будівництва та передачі довірителям у власність об`єктів інвестування.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа №1016 від 17.09.2018 (т.1 а.с.129) управителем ПрАТ "ФК "Княгиня Ярославна" станом на 17.09.2018 для фінансування будівництва за адресою по вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва укладено 184 договори про участь у фонді фінансування будівництва та залучено кошти у розмірі 86  005  278,92грн.
Таким чином, в межах даної справи предметом спору є право позивача на розірвання договору про будівництво житлового комплексу від 12.08.2016.
Дане питання врегульоване приписами статей 188 Господарського кодексу України та положеннями статей 651- 652 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст. 188 ГК України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. 
Як визначено ч.ч.2-4 ст.188 ГК України: сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором; сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду; у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду; 
Згідно з ч. 5 ст. 188 ГК України, якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.
Так, за приписами ч.ч.1,2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. 
При цьому, істотним, як визначено ч. 2 вказаної норми, є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. 
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. 
У відповідності до ч. 2 ст. 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 
- в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 
-  зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 
-  виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
-  із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Як передбачено ч. 4 ст. 652 ЦК України: зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом в якості істотної зміни обставин після укладення договору посилався на прийняття постанови касаційною інстанцією у справі №911/4250/17, якою встановлено, що земельна ділянка передана без дотримання її цільового призначення, з порушення компетенції Київської міської ради. 
На аналогічних доводах ґрунтується апеляційна скарга, у якій позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність істотної зміни обставин внаслідок ухвалення судами рішень у справі №911/4250/17. 
Так, постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2017 (т.1 а.с.30-35, 95-100, 195-203) залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2017 (т.1 а.с.184-194) та рішення Господарського суду м. Києва від 11.07.2017 (т.1 а.с.173-183) у справі №910/4250/17 за позовом першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України до Київської міської ради, 28 УНР, Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ТОВ "Бориспільміськбуд". 
Рішенням у відповідній справі відмовлено у задоволенні вимог про визнання недійсним рішення Київської міської ради №473/2934 від 24.11.2005 "Про передачу установі "28 УНР" земельних ділянок для будівництва житлового комплексу з підземними паркінгами на вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва» недійсним та договору оренди від 13.11.2006.
Суд, у відповідній справі, приймаючи рішення щодо відмови у задоволені позову, дійшов висновку про те, що спірне рішення, яким передано у користування 28 УНР земельні ділянки, право на забудову частину яких передано ТОВ "Бориспільміськбуд" на підставі договору про будівництво житлового комплексу від 12.08.2016, що позивач просить розірвати у справі, яка розглядається, прийнято  Київською міською радою поза межами наданих повноважень, оскільки суперечить порядку, встановленому чинним на той час законодавством, щодо розпорядження землями оборони, які перебували у державній власності, однак, вимоги щодо визнання такого рішення недійсним заявлені з пропущенням строк позовної давності. 
Щодо вимог про визнання недійсним договору оренди від 13.11.2006 суд зазначив, що такий договір укладено на виконання рішення суду, яким суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість відповідних вимог і звертаючись з вимогою про визнання недійсним відповідного рішення позивач у справі №910/4250/17 фактично намагається переглянути відповідне рішення не у встановлений процесуальним законодавством спосіб.
Постанова Вищого господарського суду України від 06.12.2017 у вказаній справі залишена без змін постановою Верховного Суду від 05.04.2018 (а.с.204-209).
При цьому, висновки суду щодо перевищення компетенції при прийнятті рішення Київською міською радою щодо земельних ділянок, які, як встановив суд у відповідній справі, є землями оборони, не є обставиною, яка змінилась після укладення договору, який позивач просить розірвати. Така обставина існувала на момент прийняття такого рішення Київською міською радою і суд лише встановив певні факти, що мали місце на момент укладення такого договору, та надав оцінку діям відповідача щодо прийняття спірного рішення.
Крім того, судом встановлено, що рішенням суду від 26.10.2018 (т.2 а.с.84-97) у справі №910/6988/18 за позовом 28 УНР до Київської міської ради, за участі третіх осіб: Міністерства оборони України, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ТОВ "Бориспільміськбуд" відмовлено у задоволенні вимог про визнання недійсним та скасування рішення Київської міської ради від 24.11.2005 № 473/2934 "Про передачу Установі "28 УНР" земельних ділянок для будівництва житлового комплексу з підземним паркінгом на вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва" та визнання недійсною та скасування угоди про поновлення договору оренди земельних ділянок від 16.02.2016. 
Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень та сайту Судової влади України вказане рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 30.11.2018.
Слід зазначити, що оскільки рішення Київської міської ради "Про передачу Установі "28 УНР" земельних ділянок для будівництва житлового комплексу з підземними паркінгами по вул. Полісіькій у Дарницькому районі м. Києва" №473/2934 від 24.11.2005 та договір оренди, до якого внесено зміни угодою від 16.02.2016, дійсність яких неодноразово була предметом дослідження судами за участю учасників даної справи, не визнані недійсними, відсутні підстави вважати, що земельні ділянки, право забудови яких передано, перебувають у позивача у користуванні без достатніх на те підстав.
Разом з цим, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні звернув увагу, що факт укладення спірного договору, зокрема, досягнення згоди щодо його істотних умов неодноразово встановлювались рішеннями судів, які набрали законної сили, у справах №№ 910/2123/19, 910/16405/16, сторонами у яких були позивач та відповідач у даній справі. 
Разом з тим, за твердженням апелянта, оскільки остаточне рішення у справі №910/4250/17 ухвалене Верховним Судом 05.04.2018, то істотні обставини в розумінні статті 652 ЦКУ мали місце та стали відомими сторонам після укладення договору від 12.08.2016. 
У даному контексті колегія суддів наголошує, що як зазначив Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 у справі №910/4250/17, порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в  статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, адже норма частини першої  статті 261 ЦК України  містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
Хоч суд у рішенні по справі №910/4250/17 і встановив певні факти, що мали місце на момент укладення такого договору, однак з огляду на пропуск строку позовної давності в межах вказаної справи (що стало підставою для відмови в позові), то відповідно посилання скаржника, як на істотну обставину, що стала відома лише після винесення остаточного судового рішення у такій справі - не приймаються.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що не можна вважати, що обставини істотно змінились, оскільки такі обставини існували в момент укладення договору про будівництво житлового комплексу від 12.08.2016, а тому, враховуючи відсутність істотної зміни обставин після укладення відповідного договору, підстав для його розірвання на підставі ст.652 ЦК України не має.
У зв`язку з зазначеним, доводи скаржника стосовно обізнаності щодо обставин, досліджених в межах даної справи, лише після винесення Верховним Судом остаточного рішення 05.04.2018 підлягають відхиленню.
Також, обґрунтовуючи підстави для розірвання договору про будівництво житлового комплексу від 12.08.2018, скаржник вказував на порушення зобов`язань за цим договором відповідачем.
Зокрема, позивач вказав, що 30.05.2018 звертався до відповідача з вимогою надати інформацію про хід виконання договору, копії договорів на проектування та будівництво, інших договорів укладених відповідачем, примірник проектно-кошторисної документації та акт розподілу площ  (т.1 а.с.104). Однак, доказів направлення такого листа відповідачу позивач не надав та матеріали справи не містять.
Разом з тим, в матеріалах справи знаходиться відповідь відповідача №24 від 18.01.2019 (т.3 а.с.22) на лист позивача, відповідно до якої відповідачем пропонується з метою організації виконання зобов`язань по передачі квартир позивачу та здійснення відповідної грошової компенсації укласти відповідну додаткову угоду, та підписати акт розподілу площ та акт зарахування. У вказаному листі відповідач повідомив про хід будівництва. При цьому, копія відповідного листа надана безпосередньо позивачем. 
Як передбачено п. 3.1.6 договору, що сторона - 2 (відповідач) надає стороні - 1 (позивачу) на його письмову вимогу інформацію про хід будівництва виконання вказаного договору, договорів на проектування та будівництво об`єкту, інших договорів (контрактів), укладених стороною 2 для досягнення мети вказаного договору.
Разом з тим, судом першої інстанції досліджувались посилання позивача на те, що відповідач безпідставно використовує його майно - баштові крани,  на підтвердження чого позивачем надано лист Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві  від 23.04.2018 №9623/48-18, у якому зазначено про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018100020003597 (т.1 а.с.46, 106). 
Разом з тим, місцевий господарський суд дійшов  обґрунтованого висновку, що таке твердження не впливає на розгляд відповідних вимог - розірвання договору, який не регулює відповідні відносини. У разі, якщо відповідач безпідставно заволодів та використовує майно позивача, позивач не позбавлений можливості здійснити заходи щодо захисту відповідного права, яке вважає порушеним.
При цьому, скаржник заперечуючи проти оскаржуваного рішення, посилається на не допуск його на будівельний майданчик, що, згідно висновку місцевого суду, відповідними доказами не підтверджено, а сам факт внесення відомостей до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, не підтверджує не виконання зобов`язань за договором. 
З листа Дарницького управління поліції Головного управлення Національної поліції у м. Києві від 02.04.2018 №7986/125/48-2018 та Військової прокуратури Дарницького гарнізону від 20.03.2018 №10/1035 вбачається, що за заявою позивача (відсутні відомості за якою саме) 16.03.2018 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42018110340000027 за ознаками правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України (т.1 а.с.43, 103, 103).
Так, доказів закінчення розслідування у відповідній справі, передачі її до суду та розгляд судом - не надано. 
За змістом частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Колегія суддів, дослідивши вищеописані обставини, що стосуються доводів позивача про порушення зобов`язань відповідачем за договором про будівництво, зокрема в частині надання інформації про хід виконання договору, не допуск позивача на будівельний майданчик, дійшла висновку, що суд всебічно дослідив дані обставини, надав їм оцінку та обґрунтовано їх спростував. 
Позивач, однією з підстав розірвання договору про будівництво житлового комплексу по вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва від 12.08.2016, який укладено між позивачем та відповідачем, вказує порушення відповідачем зобов`язань в частині компенсації витрат щодо сплати орендної плати, за земельну ділянку, на якій розміщено будівельний майданчик (п.3.1.18 договору).
Відповідач заперечував факт не виконання відповідного обов`язку та надав докази у спростування такої обставини. При цьому, судом першої інстанції встановлено, що по вересень 2017 року компенсація відповідних витрат здійснювалась безпосередньо позивачу, а після укладення додаткової угоди № 2 від 03.10.2017 за згодою сторін відповідачем здійснювалась сплата орендної плати безпосередньо до бюджету.
Так, в межах дослідження даного питання призначалась судова-економічна експертиза.
Відповідно до наданого висновку, експерти не змогли відповісти на відповідні питання (т. 4 а.с.154-170) та пояснили, що враховуючи, що у договорі між позивачем та відповідачем не визначений розмір платежів щодо компенсації орендної плати, тому повну компенсацію/сплату відповідачем земельного податку за період з 12.08.2016 по 30.08.2018 документально підтвердити не видається за можливе.
Отже, судом встановлено, що під час розгляду справи не доведено факту істотного порушення відповідачем договору щодо здійснення компенсації плати за землю щодо земельної ділянки, переданої під будівельний майданчик за умовами договору про будівництво житлового комплексу від 12.08.2016.
В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що під час розгляду справи позивач посилався також на істотне порушення відповідачем умов договору, яке на його думку виявилось також у не підписанні акту розподілу площ у будинках №3 та №5. 
Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем надано акт розподілу площ від 22.09.2016, підписаний сторонами, відповідно до якого здійснено розподіл площ будинку №2 (секції №1,2,3,4) та будинку №4 (секції №3,5) (т.3 а.с.235-243).
У відповідному акті вказано, що ним регулюється належність сторонам квартир виключно 2 та 4 будинку в об`єкті; акт розподілу площ в 3,5 будинках об`єкту, як вказали сторони у такому акті, буде підписаний після корегування проекту на вказані будинки. 
Доказів настання відповідної обставини - корегування проекту - не надано сторонами та матеріали справи не містять.
З наведеного вбачається, що судом враховано вказані твердження позивача та досліджені в межах розгляду справи, чим спростовуються посилання апелянта про неповне та неправильне встановлення обставин судом першої інстанції.
Окремо апелянт в межах обгрунтування недотримання судом ч. 5 ст. 236 ГПК України звертає увагу на резолютивну частину оскаржуваного рішення, де суд вказав: «відмовити у задоволенні позову Установи "28 Управління начальника робіт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільміськбуд" … про розірвання договору про будівництво житлового комплексу по вул. Поліській у Дарницькому районі м. Києва від 12.08.2018", у той час як предметом спору є розірвання договору від 12.08.2016. 
Однак такий аргумент не може бути визначений як недотримання вищезазначених приписів ГПК, оскільки суд звертає увагу, що в силу ч. 1 ст. 243 ГПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.
Таким чином, дослідивши вищенаведені обставини, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2020 у справі №910/8496/18, та відповідно - задоволення відповідного позову. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2020 у справі №910/8496/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Установи "28 Управління начальника робіт" на рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2010 у справі №910/8496/18 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Установи "28 Управління начальника робіт"" - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2020 у справі №  910/8496/18 - залишити без змін.
3. Матеріали справи № 910/8496/18 повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

          Повний текст постанови складено 20.11.2020.

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Шаптала 

Судді                                                                                М.Л. Яковлєв

                                                                                О.І. Поляк