ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року
м.Харків

Справа №641/573/19
Провадження №22-ц/818/4356/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Кругової С.С.,
суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
секретаря Каплоух Н.Б.,
Учасники справи :
Позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Нгуєн Суан Дам та ОСОБА_2 ,
третя особа – Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, 
за апеляційною скаргою адвоката Вітер Геннадія Романовича, який діє  в інтересах   ОСОБА_1 , на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 18 червня 2020 року (суддя Колодяжна І.М.) -, 
в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернуласть до суду із вказаним позовом, який уточнила 09.12.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 29 березня 2013 року між позивачем та відповідачами укладено договір позики ,за яким відповідачі отримали від позивача у борг грошові кошти у розмірі 80 000 дол. США, у якості застави віддали документи на будинок АДРЕСА_1 . Строк повернення суми позики встановлений сторонами не пізніше 17.00 год. 12.03.2015 року. 15.12.2017 року відповідачем ОСОБА_3 складено розписку , що він з дружиною повернули позивачу 14 000 дол. США , а залишок боргу в сумі 66 000 дол. США зобов`язуються повернути . На теперішній час сума боргу відповідачами не повернута . 

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила стягнути з відповідачів на її користь: суму боргу в розмірі 66000 дол. США або майно , що еквівалентно цій сумі ; судовий збір в розмірі 8000 грн.; витрати нотаріуса в розмірі 10 000 грн.; витрати відділу виконавчої служби у розмірі 20 000 грн. , компенсація у розмірі 120 000 грн. за затримку повернення боргу . 

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 18 червня 2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  сума боргу, яка надана відповідачам відповідно до укладеного договору позики грошей від 20.09.2014 року та розпискою від 15.12.2017 року , стягнута відповідно до заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова. Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджують боргові зобов`язання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_4 дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, Вітер Г.Р.,  який діє  в інтересах   ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити та стягнути з відповідачів заборгованість в розмірі 1848000 гривень (еквівалент 66 000 доларів США) та судовий збір в розмірі 9605 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з порушенням норми матеріального і процесуального права.
Зазначає, що 29.03.2013 року ОСОБА_3 отримав від позивача 80000 доларів США, про що було складено боргову розписку. 30.03.2013 року за усним договором позивач надала відповідачам у борг ще 10 000 доларів США. У зв`язку з частковим виконанням зобов`язань з повернення грошових коштів, сторони 15.12.2017 року склали розписку про те, що відповідачами борг повернуто у сумі 14 000 доларів США, залишився борг у сумі 66 000 доларів США.
Посилання в рішенні суду на те, що вказана сума боргу вже була стягнута на підставі рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11.05.2017 року є помилковим, оскільки вказаним рішенням стягнуто заборгованість за договором позики від 12.09.2014 року.
Розглядаючи справу, суд не звернув уваги на вказані обставини та дійшов помилкового висновку про те, що боргове зобов`язання між сторонами виникло один раз.
Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач та його представник не з"явились просили справу розглядом відкласти, посилаючись на неможливість явки адвоката, але будь яких причин не зазначили. За таких обставин, судова колегія вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності, оскільки явка до суду апеляційної інстанції не є обов"язковою.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до укладеного договору позики грошей від 20.09.2014 року сума заборгованості стягнута відповідно до заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова . За розпискою від 15.12.2017 року грошові кошти не передавалися, тобто боргове зобов`язання виникло лише один раз.

Погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки він не відповідає обставинам справи і вимогам закону. 

Судом встановлено, що  15 грудня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 написали розписку про те, що вони взяли у борг у ОСОБА_1 суму у розмірі 80 000 дол. США з березня 2013 року. На цей час вони вже віддали 14 000 дол. США. На даний момент у них залишився борг у сумі 66 000 дол. США (а.с.7).
Відповідачі не заперечують факту написання такої розписки.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із змісту наданої суду розписки від 15.12.2017 року вбачається, що боргове зобов`язання між сторонами виникло у березні 2013 року та виконано боржниками частково, а саме: повернуто суму боргу у розмірі 14 000 дол. США., залишок заборгованості складає 66 000 дол. США.

При цьому в матеріалах справи міститься копія розписки від 29.03.2013 року про одержання відповідачами від позивача 70000 дол. США, якою підтверджується факт передачі позикодавцем та отримання позичальниками суми позики у вказаному розмірі (а.с.189).

Ще 10000 дол. США було передано  ОСОБА_1 відповідачам за усною домовленістю.

Тобто, відповідачі у березні 2013 року отримали у борг від позивача 80000 дол. США, про що потім було зазначено в розписці від 15.12.2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Строк повернення позики договором не встановлено.

Доказів направлення відповідачам вимоги про повернення позики матеріали справи не містять.

До суду ОСОБА_1 звернулася у січні 2019 року, проте грошові кошти до цього часу позивачу не повернуті.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановивши, що між сторонами виникло зобов`язання з повернення суми позики, отриманої відповідачами від позивача у березні 2013 року, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 66 000 дол. США.
Посилання в рішенні суду на те, що вказана сума заборгованості вже була стягнута на користь ОСОБА_1 заочним Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.05.2017 року, є безпідставним, оскільки зі змісту вказаного рішення вбачається, що спір з приводу повернення боргу у цій справі виник за договором позики грошей від 20.09.2014 року, в той час як в цій справі розглядаються правовідносини, які виникли між сторонами з приводу повернення залишку заборгованості за позикою, отриманою відповідачами у березні 2013 року.
На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості.
Посилання ОСОБА_3 на те, що розписку від 15.12.2017 року ним було написано під тиском, що звільняє його від обов`язку повернути борг, колегією суддів не приймається, оскільки у вказаній розписці відповідач особистим підписом засвідчив існування заборгованості за позикою, отриманою у березні 2013 року у сумі 66 000 США і будь-яких доказів існування тиску на нього суду не надав.
Із зустрічними позовними вимогами про визнання договору від 15.12.2017 року недійсним відповідачі не звертались, а лише висловили свою незгоду із вимогами про повернення грошових коштів та їх розміром.
Вимоги ОСОБА_1 про відшкодування витрат нотаріуса в розмірі 10 000 грн., витрат відділу виконавчої служби у розмірі 20 000 грн. та компенсації у розмірі 120 000 грн. за затримку повернення боргу в позовній заяві жодним чином не обґрунтовані, понесення позивачем таких витрат не доведено, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.
З огляду на викладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 – частковому задоволенню.
Питання про розподіл судових витрат колегія суддів вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та стягує з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в межах заявлених вимог у сумі 8000 грн. та за подання апеляційної скарги у сумі 14407,50 грн. , а всього 22407, 50 грн.
Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 81, 141, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Вітер Геннадія Романовича, який діє  в інтересах   ОСОБА_1  – задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 18 червня 2020 року - скасувати та ухвалити нове.
Позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 та  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики– задовольнити частково.
Стягнути солідарно з   ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 66 000 (шістдесят шість тисяч) доларів США.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з   ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 22407 (двадцять дві тисячі чотириста сім) гривень 50 копійок по 11203 (одинадцять тисяч двісті три ) гривні 75 копійок з кожного.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                 С.С. Кругова

Судді                                                                                                 О.Ю.Тичкова
                                                                                       
               Н.П.Пилипчук

Повний текст постанови складено 24 листопада 2020 року.