ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/332/20	Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С. 	
Провадження № 22-ц/817/814/20 	Доповідач - Сташків Б.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Хома М. В., Щавурська Н. Б., 
                                       за участю секретаря — Сович Н.А.
                                       та сторін— позивача ОСОБА_1 , його                                                 представника ОСОБА_2 , відповідача       ОСОБА_3 ,         її представника ОСОБА_4 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 601/332/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 09 липня 2020 року, ухваленого суддею Білосевич Г.С., повне судове рішення складено 10 липня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

                                       ВСТАНОВИВ:
       
        У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. 
       В обґрунтуванні позовних вимогах позивач вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 . Після її смерті залишилось спадкове майно, яке позивач має намір успадкувати, а саме: квартира АДРЕСА_1 . Вказував, що спадкоємцями першої черги після смерті матері є сторони по справі. Однак у встановлений 6-місячний строк позивач не звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, оскільки на неодноразові прохання позивача, ОСОБА_3 , яка є його рідною сестрою, не надала йому свідоцтва про смерть матері, тому він був змушений повторно отримати вказане свідоцтво, на що у нього був затрачений певний час. Окрім того зазначав, що він є пенсіонером, має хронічні захворювання та в період з 01.02.2019 року по 10.02.2019 року перебував на лікуванні. Зазначав, що 20.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Зелінського П.І. із бажанням подати заяву про прийняття спадщини, однак при перевірці у спадковому реєстрі позивачу стало відомо, що після смерті ОСОБА_5 відкрита спадкова справа № 258/2018 від 19.10.2018 року державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори за заявою ОСОБА_3 , після чого 17.07.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину. 02.12.2019 року позивач знову звертається до державного нотаріуса Кременецької державної нотаріальної контори із проханням видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері. Однак, нотаріусом надано відмову у видачі свідоцтва, так як постійне місце проживання спадкоємця ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_5 не підтверджено відповідними документами та у шестимісячний термін спадкоємець не подав заяву про прийняття спадщини. Таким чином, позивач просив суд врахувати усі об`єктивні, непереборні та істотні труднощі, які позбавили його можливості вчасно звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори.
       Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 09 липня 2020 року позов задоволено. ОСОБА_1 визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 - три місяці.
       Не погодившись із вказаним рішенням суду від ОСОБА_3 поступила апеляційна скарга, в якій відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
       У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи.         Зокрема вказує ,що ОСОБА_1 порушив шестимісячний строк прийняття спадщини без поважних причин та був зобов`язаний дотримуватися порядку прийняття спадщини. Вважає, безпідставними доказами — виписку з медичної карти амбулаторного, відповідно до якої ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 01 лютого 2019 року до 10 лютого 2019 року з діагнозом остеохондроз, оскільки позивач звернувся до медичного закладу після завершення шестимісячного терміну для прийняття спадщини. Будь яких, інших доказів про тривалий факт хвороби, позивачем не надано. Також зазначає, що відсутність свідоцтва про смерть матері не є поважною причиною пропуску строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.
       На апеляційну скаргу поступив відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому сторона позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Зокрема вказує, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та прийнято законне та обґрунтоване рішення. Вказує, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті матері — ОСОБА_5 . Шестимісячний термін прийняття спадщини становить від 01 серпня 2018 року до 01 лютого 2019 року включно. Вважає, що суд першої інстанції правомірно взяв до уваги причини пропуску встановленого строку, які не залежали від його волі, оскільки 01 лютого 2019 року позивач звернувся до лікаря- травматолога за медичною допомогою, так як самостійно не міг впоратися з різким болем та знаходився на амбулаторному лікуванні з 01 лютого 2019 року по 10 лютого 2019 року .
       Також, вказує що відмова надати позивачу свідоцтва про смерть матері та правовстановлюючі документи на квартиру, змусили позивача вживати заходів по виготовленню дублікатів вказаних документів, на що ним було затрачено час.
       В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 , просили апеляційну скаргу задовольнити, позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
       Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батько ОСОБА_6 , мати ОСОБА_5 .
       Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 20.08.2019 року наданої позивачу приватним нотаріусом Зелінським П.І. під час підготовки до видачі свідоцтва про право на спадщину, після смерті ОСОБА_5 відкрита спадкова справа № 258/2018 від 19.10.2018 року державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори та 17.07.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину 
       20 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 із проханням надати йому письмову згоду на прийняття ним спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 та повідомив, що не має наміру відмовлятись від спадкового майна, що підтверджується листом ОСОБА_1 та інформацією про відправлення даного листа.
       Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного хворого, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.02.2019 року по 10.02.2019 року знаходився на амбулаторному лікуванні.
       Встановлено, що 02 грудня 2019 року державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори Остапчуком В.П. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5 , оскільки: постійне місце проживання спадкоємця ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_5 не підтверджено відповідними документами і у шестимісячний термін спадкоємець не подав заяву про прийняття спадщини; крім того, дочці спадкодавця ОСОБА_3 17 липня 2019 року за реєстровим № 474, на зазначене спадкове майно, видано свідоцтво про право на спадщину за законом.
       Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 липня 2019 року, виданого державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори Остапчуком В.П., спадкоємцем майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , а саме квартири АДРЕСА_2 є її дочка ОСОБА_3 .
       Власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, видане 17 липня 2019 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2019 року.
       Відповідно до акту обстеження на факт догляду за престарілим та довідки до акту огляду МСЕК серії АВ 0504642 від 07 жовтня 2015 року, ОСОБА_5 була інвалідом ІІ групи та потребувала стороннього догляду. Депутатом Кременецької міської ради проведено обстеження на факт догляду за ОСОБА_5 та встановлено, що догляд за нею здійснювала її дочка ОСОБА_3 , яка проживала в сусідньому будинку, зі слів сусідів свідків ОСОБА_3 щоденно відвідувала маму, проводила закупівлю продуктів, ліків, готувала їжу, прибирала. 
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 на підставі частини 3 статті 1272 ЦК України, суд першої інстанції , як на об`єктивні, непереборні та істотні труднощі для звернення позивача з заявою про прийняття спадщини, послався на те, що із усною заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач звернувся в серпні 2019 року, що свідчить про те, що позивач не мав наміру відмовлятись від спадкового майна та вчиняв дії для його успадкування, зазначивши що відмова відповідача надати позивачу свідоцтво про смерть та правовстановлюючі документи на квартиру, змусили позивача вживати заходів для повторного виготовлення вказаних документів, на що було затрачено час. При цьому суд беручи до уваги причини пропуску строку для подання заяви про прийняття позивачем спадщини взяв до уваги виписку із медичної картки та покази свідка про факт тривалої хвороби позивача та його неможливості самостійно пересуватись. 
       Однак, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.
       Положення частини першої статті 2ЦПК України передбачають, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Відповідно до статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
       Частиною першою статті 8Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
       Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
       Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
       Статтею 15ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Отже, стаття 15ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
       За правилами статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Статтею 1216ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
       Згідно статті 1217ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
       До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
       Згідно частин першої та третьої статті 1268ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
       Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (частини перша та друга статті 1269 ЦК України).
       Згідно частини першої статті 1270ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
       Частиною третьою статті 1272ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
       Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. 
       Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини відносяться причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця таких перешкод для подання заяви не було, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
       Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
       Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
       Обов`язок доведення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який пропустив цей строк.
       Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Якщо ж у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то  правові підстави для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відсутні. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та    від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 372/2383/16-ц (провадження № 61-20920св18), від 20 лютого 2020 року у справі № 419/3788/17 (провадження № 61-2969св19).
       У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі за № 442/2269/18-ц зазначається, що правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними».
       В суді першої та апеляційної інстанцій, позивач ОСОБА_1 не навів жодних поважних причин, які б свідчили про обставини, які б перешкоджали йому подати заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Його твердження, що відповідачка ОСОБА_3 не надала йому правовстановлюючих документів на спадкове майно не заслуговують на увагу, оскільки цим поясненням заперечує відповідачка, і ця обставина не була перешкодою офіційно звернутися йому із заявою до нотаріуса. 
       Беручи до уваги вищенаведені обставини, колегія суддів вважає що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження існування об`єктивних та істотних труднощів для позивача для своєчасної подачі заяви про прийняття спадщини, що є підставою для скасування судового рішення та відмови у позові.
       На переконання апеляційного суду наведені позивачем обставини, не є поважними причинами, оскільки всупереч вимогам ст.81 ЦПК України ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він упродовж строку з 01 серпня 2018 року по 01 лютого 2019 року, з незалежних від нього обставин, не мав можливості у передбачений законом строк звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
       Посилання позивача на те, що у зв`язку із тривалою хворобою він не міг вчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не заслуговують до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджено, що згідно з випискою з медичної карти амбулаторго хворого ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 01 лютого 2019 року до 10 лютого 2019 року з діагнозом остеохондроз(а.с.57). Натомість , як вбачається зі справи, до Кременецької державної нотаріальної контори Захарчук В.С. звернувся 02 грудня 2019 року, при цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позбавляло позивача звернутися із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після закінчення лікарняного. З наданих суду доказів вбачається, що позивач звернувся із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини через 9 місяців, після закриття лікарняного, що є значним проміжком часом. Колегія суддів, відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України, не знаходить підстав для надання додаткового строку ОСОБА_1 для прийняття спадщини, оскільки позивачем не доведено наявність перешкод, які б позбавляли його можливості подати заяву про прийняття спадщини.        
       У постанові Верховного Суду від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17 наголошує, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
       Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 
1) тривала хвороба спадкоємців; 
2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 
3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 
4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 
5)необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. 
       Таким чином, беручи до уваги наведені обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, недоведеність його тривалого лікування у період строку для подання заяви про прийняття спадщини, які б створювали істотні труднощі для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 
       Доводи апеляційної скарги є вагомими та такими, що спростовують висновки суду, а тому приймаються судом до уваги.
       Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Ргопіпа V. ІІкгаіпе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
       Таким чином розглядаючи спір, суд порушив норми матеріального права, а також норми процесуального права, внаслідок чого ухвалив незаконне й необґрунтоване рішення, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать наявним у справі доказам, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про відмову у позові. 
       Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами         розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
       Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати. За приписами пункту 2 частини 1 цієї статті у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.
       Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сплачений судовий збір понесений в суді апеляційної інстанції у розмірі 1261 грн.50 коп. 
       Керуючись статями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд,- 

                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_3 — задовольнити.

        Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 09 липня 2020 року— скасувати та ухвалити нове рішення.

       У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщин — відмовити.

       Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1261 грн.50 коп.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови - 30 листопада 2020 року.

       Головуючий:                                                         Сташків Б.І.

                                                                                Хома М.В.

       Судді:                                                                 Щавурська Н.Б.