ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Соп`яненко О.В.
19 листопада 2020 р. 	Справа № 480/875/20	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді -  Мельнікової Л.В.,
суддів -  Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року по справі  за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку, - 
в с т а н о в и л а:
12.02.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить суд:
- визнати бездіяльність протиправною військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на його користь грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 53.822,05 грн.;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплати компенсації за речове майно) за період із 10.12.2019 року по день ухвалення судового рішення за його адміністративним позовом.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що після звільнення зі служби військовою частиною не проведено з ним остаточний розрахунок, а саме не виплачена грошова компенсація за належні до видачі предмети речового майна. Зазначені обставини, на думку позивача, дають йому право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, а саме за період з 10.12.2019 року по день його фактичного розрахунку.
У відзиві на адміністративний позов відповідач, не погоджуючись з вимогами позивача, зазначив, що враховуючи відсутність коштів, здійснити зазначену виплату на час звільнення позивача зі служби та на теперішній час не має можливості, при надходженні коштів на відповідні цілі компенсація буде виплачена, додатково вказуючи на відсутність підстав для стягнення середнього заробітку, оскільки спеціальним законодавством не передбачено виплати таких сум, зауважуючи, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати та просив у задоволені позовної заяви відмовити.
Рішенням Сумського адміністративного суду від 13.04.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений у повному обсязі.
Судове рішення вмотивоване тим, що посилання відповідача на відсутність достатнього фінансування, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, є протиправним, оскільки державні органи влади не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності. Також, при вирішенні питання задоволення позовних вимог, суд вважає доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку у зв`язку, що компенсація вартості речового майна не входить до складу грошового забезпечення, безпідставними. 
Частково не погоджуючись із судовим рішенням, військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України подано апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає його незаконним та необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню в частині щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.12.2019 року по 13.04.2020 року в розмірі 40.246,92 грн. та прийняти рішення про відшкодування витрат за подання апеляційної скарги у розмірі 1.261,20 грн..
В обґрунтування поданої апеляційної скарги відповідач вказує, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно підлягає обов`язковій виплаті виключно на підставі окремого правовстановлюючого факту – подання письмової заяви (рапорту), з яким позивач до відповідача не звертався. Крім того, оскільки наказ командира, яким позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, до проведення усіх необхідних розрахунків з останнім не оскаржувався, позивач фактично погодився на проведення з ним не повного розрахунку при виключенні зі списків особового складу військової частини. Також зазначає, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не є обов`язковою частиною сум, що належить до виплати на дату звільнення робітнику (військовослужбовцю) від військової частини (підприємства, установи, організації) та до такої виплати не можуть застосовуватись положення норм статті 116 та 117 КЗпП України.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін, також зазначає, що фактично під час розгляду судом першої інстанції, відповідач здійснив розрахунок за неотримане речове майно, а саме 02.04.2020 року.
За приписами   ст. 308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).   Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення відповідно до положень   ст. 317 КАС України скасуванню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини 
№ НОМЕР_1 Національної гвардії України від 09.12.2019 року № 255 припинено контракт про проходження військової служби з позивачем та виключено його зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення (а.с. 7). 
Відповідно до вищезазначеного наказу, станом на момент виключення зі списків особового складу за відповідачем обліковувалася заборгованість перед позивачем в сумі 45.611,91 грн., з урахуванням подакту з доходів фізичних осіб – 53.822,05 грн..
Матеріалами справи підтверджено, що позивачем при звільненні був поданий рапорт від 09.12.2019 року (а.с. 56), яким він відмовився від отримання речового майна, замість якого він бажає отримати грошову компенсацію.
Відповідно до частини 1   статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»   речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178   затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (надалі - Порядок № 178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до пунктів 4, 5 вказаного Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Згідно з пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої   наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 року 
№ 475   (далі -   Інструкція № 475), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України Порядку № 178.
Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться відділом речового забезпечення Головного управління Національної гвардії України   до військових частин на початку року.
З наведених приписів випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку № 178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.10.2018 року по справі № 803/756/17.
Відповідно до ч. 5   ст. 242 КАС України, суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Посилання відповідача на відсутність достатнього фінансування як на підставу для невиплати цієї заборгованості колегією суддів не беруться до уваги, оскільки державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності, що узгоджується з практикою Європейського суду с прав людини (рішення «Кечко проти України», «Сук проти України»).
Також, Європейський суд з прав людини у справах «Ромашов проти України», «Шевченко проти України» зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані   законом   виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року № 7-рп/2004, від 01.12.2004 року № 20-рп/2004, від 09.07.2007 року № 6- рп/2007).
У   рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України   вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане під час проходження служби речове майно у розмірі 53.822,05 грн..
Щодо надання правової оцінки спірним правовідносинам стосовно вимог відповідача щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача за період з 10.12.2019 року по 13.04.2020 року (дати ухвалення рішення суду першої інстанції) в розмірі 40   246,92 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до   ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Відповідно до   статті 116 КЗпП   при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Як передбачено   статтею 117 КЗпП, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень   статті 233 Кодексу законів про працю України   у взаємозв`язку з положеннями статей   117,   2371   цього   кодексу), серед іншого, зазначив, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Відповідно до   статті 47 КЗпП   роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, як зазначено у згаданому Рішенні Конституційного Суду України, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Колегією суддів встановлено, що відповідно до Довідки щодо перерахування коштів від 21.05.2020 року № 46, військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатила позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 53   822,05 грн., з яких утримано податок з доходів фізичних осіб та військовий збір   відповідно до абз. 1 пп.   164.2.19   п.   164.2   ст.   164 Податкового кодексу України в сумі 8210,14 грн. та 684,18 грн. (а.с. 58).
Відповідно до платіжного доручення від 01.04.2020 року № 270, 01.04.2020 року ОСОБА_1 перераховано кошти в сумі 44.927,73 грн. (а.с. 59).
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача (а.с. 70-72), представник позивача зазначив, що фактичний розрахунок з останнім за неотримане речове майно був здійсненний під час розгляду судом першої інстанції позовних вимог, а саме 02.04.2020 року.
Таким чином саме з дня фактичного розрахунку – 01.04.2020 року у позивача виникло право звернутися до суду з вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з вини останнього, а не з дати ухвалення рішення судом першої інстанції.
Отже, вимога позивача, заявлена у позовній заяві від 12.02.2020 року, про стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на його користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні була передчасною.
Оскільки означені обставини залишені судом першої інстанції поза увагою, а сума грошової компенсації за неотримане речове майно була сплачена відповідачем до винесення судом рішення про задоволення позовних вимог позивача, відповідно до приписів ст. 317 КАС України, воно підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог враховуючи наступне.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством   (рішення від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача   (рішення від 18.12.1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).
Відповідно до ч. 1   ст. 124 Конституції України   правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах   (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини   Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003).
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.
У відповідності до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого   Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100   (далі по тексту - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100).
Розрахунок норми тривалості робочого часу визначений Міністерством соціальної політики України (листи від 08.08.2018 року № 78/206-18 та від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19).
Вирішуючи питання про захист порушених прав позивача, колегія суддів враховує відомості Довідки військової частини НОМЕР_1 Національно гвардії України від 11.03.2020 року № 20, відповідно до якої середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 319,42 грн. (а.с. 29). Відомості цієї довідки матеріалами справи не спростовуються.
Наступним днем з дати виключення позивача зі списків особового складу військової частини – 10.12.2019 року по дату фактичного розрахунку з позивачем 02.04.2020 року пройшло 79 (робочих) днів. Отже, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно) з 10.12.2019 року по 02.04.2020 року становить 25.234,18 грн. (319,42 грн. х 79 днів).
Оскільки фактичний розрахунок з позивачем за неотримане речове майно був здійсненний до винесення судом першої інстанції рішення про задоволення позовних вимог, а позовна вимога про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні була передчасною, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою ефективного захисту прав позивача, колегія суддів приходить до висновку про прийняття нового рішення про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.12.2019 року по 02.04.2020 року в сумі 25.234,18 грн..
За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).
Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.   292,   293,   308,   311,   313,   315,   317,   321,   322,   325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року скасувати.
Прийняти нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку задовольнити частково.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з з 10.12.2019 року по 02.04.2020 року в сумі 25.234,18 грн.. 
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити.
Постанова   набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5   ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Мельнікова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова   	
Постанова складена і підписана 19 листопада 2020 року.