ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/14255/16                                           Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Григорович П.О.,                                                                                   
                                                                                                                                    Суддя-доповідач Кобаль М.І.  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року                                                                                    м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Костюк Л.О., Лічевецького І.О.
при секретарі                                   Хмарській К.І.
за участю
представника відповідача:          Сороколіт І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 березня 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі по тексту - відповідачі, ГУ ДФС у м. Києві) в якому просив (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог):
- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 01.06.2016 року № 465 про призначення невиїзної документальної перевірки платника податку фізичної особи ОСОБА_1 (РНОК НОМЕР_1 );
- скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.08.2016 року №0003291306;
- скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.08.2016 року №0003281306.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач, через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, який з`явився у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України  передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.06.2016 року, на підставі п.78.1.2 Податкового кодексу України, ГУ ДФС у м. Києві винесено наказ № 465 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків до бюджету ОСОБА_1 .
Передумовою проведення перевірки позивача стали обставини отримання контролюючим органом від ПАТ «Укрсоцбанк» листа, відповідно до якого Банк підтвердив інформацію про суму нарахованих та виплачених доходів з ознакою « 126» у вигляді анулювання кредитної заборгованості фізичних осіб, зокрема: 
- ОСОБА_1 , сума доходу 861 979,38 грн.; сума доходу що не підлягає оподаткуванню 609,00 грн. (50% мінімальної заробітної плати); сума відображена в 1-ДФ - 861    370,38 грн.; період включення - ІІІ квартал 2015; повідомлення клієнта - під підпис особисто (а.с.47).
За наслідками проведеної перевірки, податковим органом складено акт перевірки від 29.06.2016 року №152/26-54-13-06-17-НОМЕР_1.
25.08.2016 року ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у місті Києві, на підставі зазначеного акта перевірки, винесено наступні оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а саме:
- 0003291306, яким позивачу за порушення п.п.49.18.4, 164.2.17 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на доходи фізичних осіб», всього в сумі 214 751,35 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 171    665,08 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 43 086,27 грн.;
- 0003281306, яким позивачу за порушення п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «військовий збір» всього в сумі 16 151,70 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 12920,56 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 3230,14 грн. (далі по тексту - оскаржувані ППР).
Не погоджуючись із оскаржуваними ППР, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем самостійно зазначено про те, що він належним чином повідомлений Банком про суму анулювання (прощення) заборгованості та про свій обов`язок самостійно сплатити ПДФО з суми прощеної основної заборгованості, відповідно до вимог пп.164.2.17 Податкового кодексу України.  
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України) який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасувати наказу від 01.06.2016 року № 465 про призначення невиїзної документальної перевірки платника податку фізичної особи ОСОБА_1 , колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Пунктами 79.1 та 79.2 статті 79 ПК України встановлено, що документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом. Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
У свою чергу, перелік випадків, у яких податковий орган має право проводити документальну позапланову перевірку, передбачений пунктом 78.1 статті 78 ПК України.  
У даному випадку контролюючим органом проведена перевірки на підставі п.78.1.2 Податкового кодексу України. 
Правовими положеннями пп. 78.1.2 пункту 78.1 статті 78 ПК України визначено, що документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин, зокрема: платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом.                                                                                        
Отже, правовий аналіз наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що право платника оскаржувати рішення контролюючого органу про проведення перевірки стосовно нього не залежить від виду такої. Реалізація такого права за відсутності обов`язку у контролюючого органу повідомляти про перевірку до її проведення була б неможливою.
Крім того, незважаючи на положення пункту 79.3 статті 79 ПК України про необов`язковість присутності платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок, останній має право бути присутнім. Такий висновок узгоджується з положення підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 цього Кодексу.
Так, з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб саме до початку її проведення.
Отже, лише дотримання умов та порядку прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних, може бути підставою для визнання правомірними дій контролюючого органу щодо проведення невиїзної документальної перевірки.
Невиконання вимог підпункту 78.1.2 пункту 78.1 статті 78 та пункту 79.2 статті 79 ПК України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.
Оцінку процедурним порушенням, які вчинені контролюючим органом при призначенні та/або проведенні перевірки, суд може надати під час розгляду питання щодо правомірності податкових повідомлень-рішень, прийнятих контролюючим органом за результатами відповідної перевірки.    
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 14.05.2019 року в справі № 804/4595/15.     
Як вірно встановлено судом першої інстанції, контролюючим органом проведено документальну невиїзну перевірку на підставі наказу про проведення перевірки від 01.06.2016 року №465 та повідомлення про проведення перевірки, які були направлені 01.06.2016 року контролюючим органом рекомендованою поштовою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу позивача ( АДРЕСА_1 ), однак не були отримані позивачем з незалежних від відповідача причин (за закінченням встановленого строку зберігання). 
Крім того, позивач на власний розсуд, протягом місячного строку до 02.07.2016 року, не виявив бажання отримати поштову кореспонденцію із документами про призначення перевірки.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що податковим органом дотримано процедурні моменти призначення перевірки, внаслідок чого наказ не підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.      
Щодо позовних вимог в частині скасування оскаржуваних ППР, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.04.2007 року ОСОБА_1 (Позичальник) уклав з ПАТ «УКРСОЦБАНК» (Кредитор) договір кредиту №42.07-07/152.
Відповідно до умов вищезазначеного договору позивач отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 185 000,00 доларів США, зі сплатою 11,75% процентів річних з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 10 квітня 2022 року. 
28.07.2015 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ «УКРСОЦБАНК» договір про внесення змін № 2 до договору кредиту №42.07-07/152 від 11.04.2007 року.
Пунктами 3.1-3.2 даного договору сторони домовились, що погашення заборгованості за Договором кредиту в сумі 39 070,30 доларів США здійснюється позичальником - ОСОБА_1 не пізніше 28.07.2015 року. 
Сторони домовились, що в разі якщо Позичальник належним чином виконає умови, які викладені в п.3.1. цього договору про внесення змін, то позичальник набуває право на анулювання (прощення) залишку заборгованості за Договором кредиту. 
Сума залишку заборгованості за договором кредиту, що підлягає анулюванню (прощенню), дата такого анулювання (прощення), а також відповідні положення стосовно повідомлення позичальника про таке анулювання (прощення) та його обов`язок самостійно сплатити податок з таких доходів і відобразити їх у річній податковій декларації відповідно до вимог Податкового кодексу України зазначаються в Заяві. 
На виконання вищезазначених умов договору про внесення змін № 2, позивачем самостійно складено і підписано заяву від 28.07.2015 року про сплату заборгованості, відповідно до якої позивач просить Банк здійснити часткове погашення заборгованості шляхом списання банком коштів з належного йому рахунку та одночасно здійснити анулювання (прощення заборгованості) за кредитним договором в сумі 39    070,28 доларів США, в тому числі, основна заборгованість 39  070,28 доларів США (а.с.49).
У вказаній заяві позивач підтвердив, що є належним чином повідомленим Банком про суму анулювання, а також про свій обов`язок самостійно сплатити ПДФО і відобразити такий дохід в річній декларації.
Проте, зазначеного ОСОБА_1 здійснено не було, всупереч самостійно складеній заяві.
Так, у вказаній заяві позивач просив анулювати заборгованість в сумі 39 070,28 доларів США (основну), яка за офіційним курсом НБУ, станом на 28.07.2015, становила 861 979,38 грн. (39 070,28 доларів США * 22,062278 грн.).
У свою чергу, посилання апелянта на невисвітлення йому Банком суми прощеного боргу в гривні є недоречними, адже скаржник мав можливість без допомоги Банку встановити суму прощеного боргу відповідно до офіційного курсу гривні по відношенню до долара США.
Так, згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. 
Відповідно до п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування доходів фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Підпунктами 164.1.2 та 164.1.3. ПК України встановлено, що загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця. Загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року.
У відповідності до абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин 01.08.2016 року, тобто станом на момент винесення оскаржуваних ППР)  загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді, зокрема, основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.
Тобто, обов`язок для сплати фізичною особою податку на доходи фізичних осіб від отриманого додаткового блага, згідно абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, виникає за наступних обов`язкових умов: 
- повідомлення кредитором щодо прощення кредитної заборгованості та отримання позичальником додаткового блага у формі суми анульованого боргу (що було виконано банком); 
- включення кредитором суми анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного).
Судом вище зазначено, що в заяві від 28.07.2015 року, яка відповідає п.3.2 Договору про внесення змін, ОСОБА_1 було особисто зазначено про те, що останній належним чином повідомлений Банком про суму анулювання (прощення) заборгованості та про свій обов`язок самостійно сплатити ПДФО з суми прощеної основної заборгованості, відповідно до вимог пп.164.2.17 ПК України.  
Крім того, на виконання вимог ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 року, ГУ ДПС у м. Києві надано суду апеляційної інстанції письмові пояснення від 06.07.2020 року, з яких вбачається, що основна заборгованість ОСОБА_1 складає 39070,28 доларів США, що еквівалентно 861  979,38 грн., і останній обізнаний про свій обов`язок сплатити ПДФО і відобразити такий дохід у річній декларації.
Також, 16.09.2020 року, на адресу суду надійшов лист АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк», в якому підтверджено, що основний борг ОСОБА_1 складав 39070,28 доларів США, що еквівалентно 861  979,38 грн. Банком зазначено, що позивач був належним чином повідомлений про обов`язок декларування прощеного боргу і сплати визначеного податковим законодавством грошового зобов`язання.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що Банком дотримано вимоги визначені п. 164.2.17 ПК України в частині повідомлення кредитором боржника про прощення боргу, та обізнаністю позивача про обов`язок самостійно сплатити ПДФО з суми прощеної основної заборгованості, оскаржуване ППР № 0003291306 є правомірним та не підлягає скасуванню.
З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про правомірність нарахування позивачу військового збору, адже відповідно до п.161 ПК України платниками податку є особи, визначені в п.162.1 ПК України, а об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені в ст. 163 ПК України.   
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Л.О. Костюк

                                                                                                              І.О. Лічевецький

Повний текст виготовлено 03.11.2020 року