П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/11621/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Панкеєва В.А.  
Суддя-доповідач -  Сапальова Т.В.   
04 листопада 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сапальової Т.В. 
суддів:  Капустинського М.М.  Смілянця Е. С. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Колісниченко Ю.В.,
позивача: ОСОБА_1 ,
представниці позивача: Крисевич В.П.,
представниці відповідача: Жмуцької О.І.,  

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Житомирській області, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
В С Т А Н О В И В :
в листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДПС у Житомирській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Житомирській області, про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у Житомирській області № 0036630-0622 від 10.07.2018 та №0050955-5267 від 08.08.2019; стягнення з відповідача на користь позивача неправомірно стягнутих коштів у сумі 39171,20 грн.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року позов задоволено частково; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Житомирській області № 0036630-0000-0622 від 10.07.2018 та №0050955-5267-0622 від 08.08.2019. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що за визначенням ПК України в редакції, чинній на момент прийняття податкового повідомлення-рішення №0036630-0000-0622 від 10.07.2018, до сільськогосподарських товаровиробників належать виключно юридичні особи. Крім того, податковий орган стверджує, що протягом 2018 року позивач не займався сількогосподарською діяльністю та не отримував від неї дохід, що підтверджується податковою декларацією позивача.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її доводів і зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Позивач та його представниця в судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представниця відповідача в судовому засіданні  підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 до 20.11.2018 мав статус фізичної особи-підприємця за основними видами діяльності: розведення свиней (основний); лісопильне та стругальне виробництво; роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами (а.с.22-23).
Згідно з договором купівлі-продажу від 04.02.2008 №238 ОСОБА_1 на праві приватної власності належала нежитлова будівля - телятник, розташована в АДРЕСА_1 , загальною площею 1224.1 кв.м., зазначена за планом літерою А (а.с.14-15).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.07.2018 №463 позивач продав будівлю телятника, розташовану в АДРЕСА_1 , ТОВ "Агрокомплекс "Біоленд" (а.с.16-18).
Податковим повідомленням-рішенням від 10.07.2018   №0036630-0000-0622 позивачу за 2017 рік визначено суму зобов`язань за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 39171,20 грн (а.с.12).
Податковим повідомленням-рішенням №0050955-5267-0622 від 08.08.2019 позивачу за 2018 рік визначено суму зобов`язань за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 22786,2 грн (а.с.13).
Вважаючи вказані вище податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належна ОСОБА_1 нежитлова будівля використовувалась безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, як сільськогосподарським товаровиробником, тому в даному випадку вона не є об`єктом оподаткування відповідно до п.п."ж" п.п.266.2.2. п.266.2. ст.266 ПК України.
Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про стягнення з Головного управління ДФС у Житомирській області суми коштів не може бути задоволена у визначений позивачем спосіб, оскільки згідно з Порядком №643 відповідачем вчиняються дії, спрямовані на повернення коштів суб`єкту господарювання з Державного бюджету, зокрема шляхом формування висновку та його направлення в органи казначейства.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.7 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування визначений Податковим кодексом України (далі - ПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Згідно з п.30.1 ст.30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
П.30.2 с.30 ПК України передбачено, що підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Положеннями пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України встановлено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до пп."ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Таким чином, пп."ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПК України застосовується у разі дотримання двох умов:
1) власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником,
2) об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що нерухоме майно, яке належало ОСОБА_1 , є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року №507, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 04.02.2008 №238 нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1224.1 кв.м., за призначенням є телятником.
З урахуванням наведеного нежитлова будівля, яка на момент виникнення спірних правовідносин належала ОСОБА_1 , є будівлею сільськогосподарського призначення.
Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Водночас, вказане вище визначення застосовується виключно для цілей глави 1 розділу XIV ПК України "Спрощена система оподаткування, облік та звітність", тому доводи апеляційної скарги про застосування вказаного визначення до спірних правовідносин є необґрунтованими.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постановах від 21 жовтня 2020 року у справах № 520/8580/18 та  № 806/2686/18
Верховний Суд висловив наступну правову позицію щодо застосування пп. "ж" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України:
"Визначення поняття "сільськогосподарський товаровиробник" також міститься у статті 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років", під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.
Крім того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття "виробники сільськогосподарської продукції". 
Так, згідно з абзацом другим  статті 1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис" виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою  класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин".
Таким чином, закон пов`язує статус виробника сільськогосподарської продукції  з видами діяльності за КВЕД або наявністю у володінні, користуванні чи розпорядженні сільськогосподарських тварин.
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності ОСОБА_1 є розведення свиней.
З урахуванням встановлених у справі обставин та правових висновків Верховного Суду, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на момент виникнення спірних правовідносин позивач мав статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні йому на праві власності нежитлові приміщення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до положень пункту пп. "ж" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.
В той же час доводи апеляційної скарги про те, що згідно з податковою декларацією позивача за 2018 року позивач не отримував дохід від сількогосподарської діяльності, є необґрунтованими, оскільки не спростовують наявність у позивача статусу сільськогосподарського товаровиробника та призначення об`єкта нерухомості, який належав позивачу на праві приватної власності протягом 2017-2018 років.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла  висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, передбачених  ч.4 ст.328 КАС України.
Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі  16 листопада 2020 року.

Головуючий	 	 	Сапальова Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Капустинський М.М.    Смілянець Е. С.