Ухвала
Іменем України 
5 листопада 2020 року
м. Київ
провадження № 51-5330ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 5 червня 2020 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 5 серпня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 5 червня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Солобківці Ярмолинецького району Хмельницької області, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України і призначено покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків на підприємствах, в установах та організаціях всіх форм власності на 1 рік. 
Від призначеного покарання ОСОБА_4 звільнено на підставі ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України.
Визнано невинуватим ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 364 КК України та в цій частині його виправдано.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 5 серпня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та прокурора залишено без зміни, а вирок місцевого суду – без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він вчинив службове підроблення, тобто, будучи службовою особою вніс до офіційних документів завідомо неправдиві відомості.
Працюючи в період з 2 липня 2001 року по 31 грудня 2003 року на посаді керівника групи кадастрового реєстру земель Богородчанської районної філії Державного підприємства «Івано-Франківський регіональний центр державного земельного кадастру»,  ОСОБА_4 був службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими обов`язками.
На виконання договору №1-Б-02 від 13 травня 2002 року із обласним управлінням земельних ресурсів Богородчанська районна філія ДП «Івано-Франківський регіональний центр державного земельного кадастру» прийняла на себе обов`язок виконати проектно-вишукувальні та комплекс землевпорядних і геодезичних робіт для розроблення Проекту формування територій селянських господарств з врахуванням заходів по охороні земель, з метою визначення еродованих та деградованих земель, які підлягають залуженню, залісненню та консервації на території Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області. Виконання вказаних робіт здійснював керівник групи кадастрового реєстру земель Богородчанської районної філії Державного підприємства «Івано-Франківський регіональний центр державного земельного кадастру» ОСОБА_4 .
Рішенням дев`ятнадцятої сесії Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району від 2 березня 2001 року «Про хід земельної реформи» було затверджено рішення загальних зборів пайовиків с. Старі Богородчани від 23 лютого 2001 року та сформовано списки громадян, які мають право на отримання земельної частки (паю) в кількості 840 чоловік.
Згідно сертифіката на право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки, серія ІФ 01-30, реєстраційний номер 304, ОСОБА_5 на території Старобогородчанської сільської ради належала на праві приватної власності земельна ділянка в розмірі 23,9 умовних кадастрових гектарів.
Відповідно до вказаних рішень сесії сільської ради та загальних зборів пайовиків селянської спілки «Україна» ОСОБА_5 належало право на отримання земельної частки (паю) на території Старобогородчанської сільської ради в урочищах: «Великий луг» площею 0,07 га; «Нагвізд» площею 0,01 га та «За шляхом» площею 0,87 га.
У ході розроблення Проекту формування територій селянських господарств з врахуванням заходів по охороні земель, з метою визначення еродованих та деградованих земель, які підлягають залуженню, залісненню та консервації на території Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області, рішення сесії Старобогородчанської сільської ради та списки громадян, які були додатками до цих рішень були надані  ОСОБА_4  для проведення проектно-вишукувальних та комплексу землевпорядних і геодезичних робіт.
Виконуючи проектні роботи  ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що згідно наданих йому списків громадян, які мають право на отримання земельної частки (паю), ОСОБА_5 виділена земельна частка (пай) площею 0,87 га в урочищі «За шляхом», усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи в інтересах третіх осіб, вніс до Проекту завідомо неправдиві відомості, а саме, змінив сформований та затверджений рішенням сільської ради список громадян, які мають право на земельну частку (пай) на території Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району. Зокрема відобразив, що ОСОБА_5 належить право на земельну частку (пай) в урочищі «Січ» площею 0,87 га, а право на земельну частку (пай) в урочищі «За шляхом» площею 0,87 га належить ОСОБА_6 . У вересні 2003 року ОСОБА_4 склав та підписав Технічний звіт по виконанню проектно-вишукувальних (проектних) та комплексу землевпорядних і геодезичних робіт для розроблення Проекту формування територій селянських господарств з врахуванням заходів по охороні земель, з метою визначення еродованих та деградованих земель, які підлягають залуженню, залісненню та консервації на території Старобогородчанської сільської ради у який було включено змінений ним список.
Внаслідок цього 24 грудня 2008 року ОСОБА_6 було оформлено право власності на земельну ділянку площею 0,8672 га в урочищі «За шляхом» с. Скобичівка Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 025455.
Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції від 5 квітня 2001року).
Крім того, ОСОБА_4 ставилось у провину зловживання своїм службовим становищем, тобто умисне, в інтересах третіх осіб використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що заподіяло істотну шкоду охоронюваним законом правам громадян та державним інтересам, яка виразилася у підриві авторитету і престижу органів державного земельного кадастру, що було вчинено за наведених вище обставин. Тобто інкриміновано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України (в редакції від 5 квітня 2001 року).  ОСОБА_4 за цим обвинуваченням виправдано у зв`язку зі зміною норми ч. 1 ст. 364 КК України.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати постановлені відносно нього вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 5 червня 2020 року і ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 5 серпня 2020 року через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Посилається на те, що вирок ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах. Вказує про невідповідність судових рішень вимогам ст. 370 КПК України, що судом першої інстанції не надано всебічної, повної і неупередженої оцінки обставин кримінального правопорушення, чим порушено вимоги ст. 94 та ст. 413 КПК України. 
Крім того, ОСОБА_4 не погоджується з вироком в частині визнання його винуватим за ч. 1 ст. 366 КК України. Технічний звіт був складений ним у двох примірниках та поданий для проведення експертизи якості виконаних робіт, по якому Державною землевпорядною експертизою Івано-Франківського обласного головного управління земельних ресурсів Держкомзему України було отримано позитивний висновок від 29 вересня 2004 року №1456/П. Ніяких змін до списку громадян щодо місця розташування паю ОСОБА_5 і ОСОБА_6 він не вносив, в інтересах третіх осіб не діяв і такі висновки не підтверджені жодними доказами.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
Слід зазначити, що суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Тому, згідно зі ст. 438 КПК України при здійсненні касаційного провадження Суд не уповноважений скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту розгляду, не встановлює фактичні обставини справи, а виходить з обставин, встановлених судами нижчих інстанцій.
Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Твердження засудженого ОСОБА_4 про те, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, не доведена, а вирок місцевого суду ґрунтується на недопустимих доказах, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставним, про що в ухвалі наведено відповідні мотиви.
Суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст. 419 КПК України, у межах своїх повноважень ретельно перевірив усі доводи апеляційної скарги, які є аналогічними доводам, наведеними у касаційній скарзі, дав на них вичерпну, вмотивовану відповідь. Зокрема, суд зазначив, що технічний звіт, який виготовив  ОСОБА_4 , містив завідомо неправдиві відомості щодо списків пайовиків – земельна ділянка 0,87 га в урочищі «За шляхом», яка виділена ОСОБА_5 , передана ОСОБА_6 , а земельна ділянка 0,87 га, яка виділена ОСОБА_6 в урочищі «Січ», передана ОСОБА_5 . Це потягло за собою оформлення власності на вказані ділянки.
Засуджений вказав, що списки він не формував і змін у них не вносив. Суд поклав в основу рішення копію списків, які надав землевпорядник ОСОБА_7 . Однак його заперечення аргументовано відхилені судами першої та апеляційної інстанцій.
Апеляційний суд погодився з доводами суду першої інстанції і зазначив, що така зміна списків не може бути помилкою, оскільки це різні земельні масиви, різні земельні ділянки, різні особи. Окрім того списки в Технічному звіті виготовлені на комп`ютері, а списки, які затверджені радою, виготовлені на друкарській машинці. Така зміна, у свою чергу, передбачає свідомі умисні дії, що і було констатовано судом першої інстанції. Ніхто не міг зробити цього, крім особи, яка виготовила і підписала Технічний звіт.
Доводи засудженого ОСОБА_4 про те, що він не є суб`єктом злочину, оскільки він, як керівник групи державного земельного кадастру Богородчанської районної філії Державного підприємства «Івано-Франківський регіональний центр державного земельного кадастру», відносився до державних службовців, але на час виконання проектно-вишукувальних (проектних) робіт, не був наділений організаційними та адміністративно-розпорядчими повноваженнями, від діяльності яких би наступили правові наслідки, а виконував виключно технічну роботу, яка лягла в основу Технічного звіту, який хоч і є офіційним документом, але, на його думку, не може бути беззаперечною підставою для виготовлення і видачі державного акту на право власності на землю чи іншого нормативно-правового акту, були предметом перевірки судів нижчих інстанцій, які встановили, що ОСОБА_4 будучи службовою особою вніс до офіційних документів завідомо неправдиві відомості.
Суди виходили з того, що відповідно до примітки до статті 364 КК України, службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом.
Під офіційним документом, згідно з приміткою до ст. 358 КК України, слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи ? докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.
Разом з тим, слід зазначити, що строки давності за цим кримінальним правопорушенням минули, а тому суд правомірно звільнив   ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України.
Касаційна скарга не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваних судових рішень, що відповідають вимогам ст. 370 КПК України. 
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 5 червня 2020 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 5 серпня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:   ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                           ОСОБА_3