ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 640/9584/19
касаційне провадження № К/9901/4538/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Чиркіна С.М.,
суддів:                 Бевзенка В.М., Єзерова А.А.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.10.2019 (головуючий суддя: Кузьменко В.А.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2019 (головуючий суддя: Горяйнов А.М., судді: Костюк О.Л., Чаку Є.В.) у справі №640/9584/19 за позовом Акціонерного товариства «Укрпошта» до Київської міської ради, треті особи: Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство «Київжитлоексплуатація» про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2019 року Акціонерне товариство «Укрпошта» (далі - АТ «Укрпошта» або позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач), треті особи: Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство «Київжитлоексплуатація», в якому просило:
скасувати протокольне рішення постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 26.02.2019 №8/143;
продовжити термін дії договору від 29.04.2016 №1073-1 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду нежитлового приміщення по вул. Б. Хмельницького, 44-а на той самий строк.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що між ним та органом місцевого самоврядування було укладено договір оренди нежитлового приміщення, яке останнім використовувалося з метою надання споживачам послуг у сфері поштового зв`язку. Проте 26.02.2019 постійною комісією Київської міської ради з питань власності було прийнято протоколе рішення №8/143 про відмову АТ «Укрпошта» в продовженні договору оренди нежитлового приміщення. Таке рішення позивач вважає протиправним.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.10.2019, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірні правовідносини не пов`язані зі здійсненням відповідачем владних управлінських функцій, а стосуються порядку передачі майна в оренду, тобто договірних відносин, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Позивачу роз`яснено, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, у якій просить суд скасувати оскаржувані судові рішення, а праву направити до суду першої інстанції на продовження розгляду. Касаційна скарга обґрунтована неповним з`ясуванням обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення питання. Скаржник наполягає, що спір виник під час здійснення відповідачем владних управлінських функцій, а тому має розглядатися за правилами адмінсудочинства. 
Ухвалою Верховного Суду від 25.02.2020 відкрито касаційне провадження у справі. 
В порядку статті 31 КАС України за результатами повторного автоматизованого розподілу від 23.04.2020 визначений новий склад суду.
Ухвалою Верховного Суду від 15.12.2020 справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.
На адресу Верховного Суду від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому останній з посиланням на законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій просить суд касаційної інстанції залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Інші учасники справи правом на подання відзиву на касаційні скарги не скористалися.
Верховний Суд переглянув оскаржувані судові рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог статті 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи, встановлених судами, перевірив правильність застосування норм матеріального і процесуального права та встановив таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та АТ «Укрпошта» було укладено договір № 073-1/61-1054 від 02.04.2016 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду. Згідно з вказаним договором позивачу було передано в оренду нежитлові приміщення, які знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 44, літ. А. Термін дії договору встановлений по 27.04.2019.
Рішенням постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 26.02.2019 №8/143 відмовлено у продовженні договору оренди.
АТ «Укрпошта» звернулося до Київської міської ради із заявою від 18.03.2019 №63/62-2-843 про перегляд зазначеного рішення.
Зазначена заява розглядалася на засіданні постійної комісії Київської міської ради з питань власності 09.04.2019, однак рішення не прийнято.
Листом Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.05.2019 №062/05/19-4260 було повідомлено АТ «Укрпошта» про необхідність передачі майна по акту до КП «Київжитлоексплуатація».
Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить з такого.
Відповідно до   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».
Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, Верховний Суд виходить з такого.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів,   є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що спір у цій справі стосується договірних відносин, що виникли між власником комунального майна та орендарем, зокрема, щодо порядку продовження строку дії договору оренди нежитлового приміщення.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 10.04.1992 №2269-XII «Про оренду державного та комунального майна» державну політику у   сфері оренди здійснюють: Кабінет   Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва   - щодо державного майна; органи,   уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.
За приписами частини першої статті 60 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.
Згідно із частиною п`ятою статті 60 цього Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визнання в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, врегульовані Законом № 2269-XII.
Отже у даних правовідносинах, Київська міська рада виступає як власник майна, навколо якого виник спір.
Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанції, що такі не пов`язані зі здійсненням відповідачем владних управлінських функцій, а стосуються порядку передачі майна в оренду, тобто договірних відносин, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, є правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Правова позиція щодо застосування норм права у схожих правовідносинах викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №   358/160/17 та Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №486/259/15-а.
Водночас, судом апеляційної інстанції також встановлено, що АТ «Укрпошта» за захистом свого переважного права на укладення договору оренди майна звернулося до суду в порядку господарського судочинства.
За правилами частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, а тому підстави для їх скасування - відсутні.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356 КАС України, Суд 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» залишити без задоволення.
Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.10.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2019 у справі №640/9584/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду:                                                    С. М. Чиркін
                                                                                             В. М. Бевзенко
                                                                                             А. А. Єзеров